Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , з 25 травня 1991 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований в Урвенській сільській раді Здолбунівського району Рівненській області, актовий запис №6. Від шлюбу у подружжя є повнолітні діти. Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні стосунки фактично припинені. Позивач переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам. Під час шлюбу подружжям було придбано наступне майно: домоволодіння [ADDRESS] . Також сторонами на приватизованій відповідачем земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,25 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , під час шлюбу побудовано житловий будинок. Крім того позивачка вказує, що ними було придбано циркулярка стаціонарна з кареткою металевою, Відповідно, на думку позивача, здійснювати поділ вказаного об`єкта незавершеного будівництва є недоцільним, оскільки це не дасть можливості кожному із сторін завершити будівництво. Отже, доцільним є визнання за позивачем права особистої приватної власності на об`єкт незавершеного футанок чавунний довжиною 2м (2 штуки), чавунний рейсмус шириною 300 мм, чавунний рейсмус шириною 640 мм, металевий ШЛПС (шліфувальний) довжиною 2м, чавунний фрезер ФШ-1, металево-чавунний станок свердлильний, стрічкова пилорама із заточеним обладнанням, чотирьох сторонній станок комплектний, аспірація горлушко на чотири входи. Домовитись про порядок поділу майна, придбаного ними в період шлюбу, вони не змогли, тому позивач змушена звернутись до суду з позовом У червні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Здолбунівського районного суду від 20 червня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. У березні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Здолбунівського\~районного суду\~від 15\~травня 2023\~провадження у\~цих справах\~було об`єднано в одне провадження. У поданому суду відзиві, відповідач позов визнає частково, не заперечує проти розірвання шлюбу та визнання житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Щодо визнання іншого майна спільною сумісною власністю подружжя, відповідач просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що новостворене нерухоме\~майно набуває\~юридичного статусу\~житлового будинку\~після прийняття\~його до\~експлуатації і\~з моменту\~державної реєстрації\~права власності\~на нього.\~Однак до\~цього,\~не будучи\~житловим будинком\~з юридичного\~погляду,\~об`єкт\~незавершеного будівництва\~є сукупністю\~будівельних матеріалів,\~тобто речей\~як предметів\~матеріального світу,\~щодо яких\~можуть виникати\~цивільні права\~та обов`язки,\~тому такий\~об`єкт\~є майном,\~яке за\~передбачених законом\~умов може\~належати на\~праві спільної\~сумісної власності\~подружжя.\~Звертає увагу\~суду на\~те,\~що позивачем\~не подано\~жодного будівельного\~документу,\~який підтверджував\~би початок\~будівельних робіт,\~як і\~не подано\~документів на\~незавершене будівництво.\~ Щодо визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю, то відповідач покликається на п.5 ч.1\~ст. 57 СК України, вказуючи що земельна ділянка набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України\~є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Щодо поділу столярного обладнання, то відповідач вказує на те, що це майно взагалі ними не придбавалося,а відповідно до договору оренди, укладеному 12 липня 2008 року в орендодавця [PERSON] є власність орендодавця. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Ярмольчук В.С. позовні вимог підтримали повністю та просили їх задоволити. Відповідач та його представник адвокат Мокрицька Л.Я. позовні вимоги визнали частково, не заперечували щодо розірвання шлюбу та визнання житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. У решті позовних вимог просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 25.05.1991 року. Від даного шлюбу у подружжя є повнолітні діти. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони підтвердили, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. Виходячи з наведеного, суд вважає, що шлюб існує формально, сторони миритися не бажають, тривалий час не підтримують сімейні відносини, проживають окремо, і є підстави для його розірвання. Судом достовірно встановлено, що під час шлюбу подружжям на підставі свідоцтва про право власності від 25.01.2005 року було набуто право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Також відповідачем було приватизовано земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) загальною площею 0,25 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 5622687600:12:001:0033 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 549894, виданого Урвенською сільською радою на підставі рішення Урвенської сільської ради №04 від 07.12.1995 року та №929 від 14.12.2009 року зареєстрованого в управлінні Держкомзему у Здолбунівському районі Рівненської області за № 01059600043 26.04.2010 року. Отже, вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю позивача. Щодо будівництва подружжям ще одного житлового будинку за адресою [ADDRESS] , то сторонами не заперечується вказане будівництво, проте сторонами не надано жодного доказу як про початок будівництва, так і завершення будівництва та введення обєкту нерухомого майна в експлуатацію. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України), ч. 3 ст.ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспорт засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Щодо позовних вимог [PERSON] визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) загальною площею 0,25 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер\~5622687600:12:001:0033 суд зазначає наступне: Дана земельна ділянка була передана відповідачу у власність, згідно із рішенням Урвенської сільської ради від 07.12.1995 року №04 та від 14.12.2009 року №929. Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 2009 рік, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження№ 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі№ 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). В зв`язку із вищенаведеним, спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, є особистою власністю відповідача, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо заявлених [PERSON] позовних вимог про визнання за ним права власності на частину об`єкту незавершеного будівництва, а саме: будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 5622687600:12:001:0033, за адресою: [ADDRESS] , судом зазначається наступне. З доводів викладених позивачем вбачається, що сторонами за час перебування у шлюбі було побудовано житловий будинок на земельній ділянці з кадастровим номером 5622687600:12:001:0033, за адресою: [ADDRESS] на підтвердження чого надано суду фотокопію будинку. Проте, суд не приймає до долучені фотокопії житлового будинку, оскільки з останніх не можливі встановити, що саме цей житловий будинок збудовано сторонами та саме на земельній ділянці з кадастровим номером 5622687600:12:001:0033, за адресою: [ADDRESS] , яка належить, як встановлено судом на праві особистої приватної власності [PERSON] . Наявність збудованого будинку підтверджено допитаними в суді свідками [PERSON] та [PERSON] . Також судом встановлено, що об`єкт незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , щодо якого заявлено вимоги жодній із сторін не належить, а право власності у [PERSON] існує на земельну ділянку, з кадастровим номером 5622687600:12:001:0033, за адресою: [ADDRESS] та на житловий будинок, право власності на який зареєстровано у 2005 році. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.15 Закону України » Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно « реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше , не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта . Оскільки за адресою [ADDRESS] уже є зареєстрований житловий будинок , то другий будинок за тією ж адресою і на цій ділянці зареєстрований не може бути. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що об`єкт незавершеного будівництва, у вигляді житлового будинку, на який у позові посилається позивач був прийнятий в експлуатацію та було зареєстровано право власності на цей об`єкт нерухомого майна. Також це підтверджує і відповідач. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 4 березня 2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження №61-43540св18), аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження №14-483цс19). Дійсно, у постановах від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2719цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. До того ж у постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16 Верховний Суд України зазначив, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. Водночас, в ухвалі від 4 березня 2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження №61-43540св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування статей331,376 ЦК України, статей69,70 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, щодо можливості визнання за подружжям права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток кожного з подружжя, а також його поділу, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України, СК України чи іншими нормативними актами не передбачено. З огляду на це суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва, а саме: будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 5622687600:12:001:0033, за адресою: [ADDRESS] , а відтак пред`явлені позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення. Позивач віднесла до позовних вимог і поділ майна (столярного обладнання), яке як встановлено судом не належить ані позивачу, ані відповідачу. А відповідно до наданого суду договору оренди належить орендодавцю [PERSON] , що і підтверджено в судовому засіданні допитаним в якості свідка [PERSON] . А відтак вказана вимога не підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial