Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та зобов`язання вчинити дії посилаючись на те, що позивач зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] з 09.06.1994 року. До 2019 року дана квартира належала свекрусі, тому вона вселилась в квартиру та проживала як член сім`ї наймача. 01.11.2019 року відповідач, яка є донькою позивача, набула у власність вказану квартиру за договором дарування. В період з 01.11.2019 року по 08.03.2023 року позивач проживала у спірному житлі як член сім`ї власника. При вселенні між власником та позивачем було обумовлено постійний характер проживання останньої та виділено їй у користування окрему кімнату. Позивач займалася організацією спільного побуту, про що свідчать копії актів про встановлення лічильників, та оплачувала всі комунальні послуги за квартиру. Починаючи з 09.03.2023 року відповідач чинить перешкоди у користуванні позивачем житлового приміщення, змінює замки та не дає можливості позивачу навіть взяти з квартири власні документи та речі. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, в якій вона проживає більше двадцяти років, а в умовах воєнного стану позивач фактично стала безхатченком. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19.06.2023 року відповідач направила до суду відзив, який приєднаний до матеріалів справи. 08.07.2023 року позивач направила до суду відповідь на відзив, яка долучена до матеріалів справи. 31.07.2023 року відповідачем направлено до суду заперечення на відповідь на відзив, які долучені до матеріалів справи. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просять суд усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до неї [PERSON] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні приймала участь лише один раз 12.07.2023 року, в якому заявила клопотання про оголошення перерви у розгляді в справі у зв`язку із тим, що бажає скористатися своїм процесуальним правом на ознайомлення з відповіддю на відзив та наданням заперечень на відповідь на відзив. В решті судових засідань відповідач була відсутня, на інші судові засідання направляла до суду заяви про розгляд справи у її відсутність, пояснень по суті справи не надавала. У відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив зазначила, що позов не визнає та просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених в її заявах. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, [PERSON] є рідною матір`ю відповідача [PERSON] , дана обставина сторонами не оспорюється. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 04.06.1994 року по 16.03.2023 року, що підтверджується інформацією про задеклароване /зареєстроване місце проживання особи (а.с.33). [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 19.06.1993 року, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.03.2023 року, що підтверджується копією рішення суду (а.с.60). [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 01.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с.7). [INFO] померла [PERSON] - свекруха позивача, про що складено відповідний актовий запис № 135 від 11.03.2023 року та видане свідоцтво про смерть Радомишильським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (М.Київ) (а.с.58) Судом встановлено, що спірна квартира до 01.11.2019 року належала на праві власності колишній свекрусі [PERSON] - [PERSON] , що не заперечується сторонами. Вселилась позивач в спірну квартиру за згоди колишнього наймача, а в подальшому власника, [PERSON] та постійно проживала в спірній квартирі з 04.06.1994 року. Зі слів позивача судом встановлено, що на початку повномасштабного вторгнення позивач разом із чоловіком, свекрухою виїхали до м. Радомишль Житомирської області та з 09.04.2022 року отримала статус внутрішньо переміщеної особи. В осені 2022 року позивач повернулась до спірної квартири та безперешкодно продовжила проживати в ній. 08.03.2023 року вона виїхала на поховання свекрухи в м. Радомишль та повернувшись не змогла потрапити до квартири, оскільки замки були змінені. 16.03.2023 року дізналася, що була знята з реєстрації за заявою власника квартири. В своїх запереченнях на позов відповідач зазначила, що дійсно 16.03.2023 року за її заявою, як власника житла, [PERSON] була виписана з квартири [ADDRESS] . Позивач проживає та перебуває в м. Радомишль як внутрішньо переміщена особа з 09.04.2022 року. Позивача не можна вважати безхатченком, оскільки в неї є рідна мати [PERSON] , яка має частину квартири [ADDRESS] . Наполягає на тому, що свої особисті речі позивач вивезла ще до 24.02.2022 року. Решту речей позивачу було відправлено Новою поштою в м. Радомишль за її місцем проживання. Також судом встановлено, що позивач не має іншого житла ані на праві користування, ані на праві власності. Посилання відповідача на наявність у власності матері позивача частини квартири в м. Радомишль є безпідставним, оскільки позивач жодного відношення до цього житла не має, в ньому не проживає та не має у власності. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою з 1993 року, суду повідомила, що власником спірної квартири була колишня свекруха позивача. Приблизно з 1994 року позивач постійно проживала с спірній квартирі, вселилась до неї зі згоди свекрухи. Позивач з березня 2023 року не має доступу до спірної квартири, оскільки не має ключів від квартири, які були замінені відповідачем. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є подругою та колегою по роботі, суду повідомила, що з квітня 2022 року по вересень 2022 року позивач виїжджала до м. Радомишль. В вересні 2022 року повернулась до Києва та проживала в спірній квартирі до березня 2023 року. 10.03.2023 року позивач виїхала на похорон свекрухи, повернувшись не змогла потрапити до квартири, оскільки замки були замінені. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України). Звертаючись із цим позовом до суду, позивач зазначила, що не втратила право користування спірним житлом, є матір`ю власника житла, тому є членом сім`ї власника житла, з реєстрації місця проживання у спірній квартирі була знята без її згоди за заявою власника, але продовжує вважати спірну квартиру своїм житлом, на користування яким має право, однак [PERSON] чинить перешкоди у здійсненні позивачем цього права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом достовірно встановлено та не спростовано доводами відповідача, що [PERSON] вселилась в квартиру [ADDRESS] та була зареєстрована за вказаною адресою зі згоди колишнього власника [PERSON] як член її сім`ї, тому вона у встановленому законом порядку набула право користування вказаною квартиро. Суд враховує, що з моменту набуття права власності на квартиру [ADDRESS] (01.11.2019 року) [PERSON] не оспорила вказане право [PERSON] , яка була зареєстрована в спірній квартирі, та у встановленому законом порядку питання про визнання її такою, що втратила право користування житлом або її виселення, не вирішено. Разом з тим, на момент набуття [PERSON] спірної квартири у власність в 2019 році існувало обтяження у вигляді проживання в спірній квартирі [PERSON] . Таким чином, [PERSON] отримуючи в дар спірну квартиру, була достовірно обізнана щодо обтяження у вигляді проживання в спірній квартирі [PERSON] , проте погодилась набути право власності на спірну квартиру з тими обтяженнями, які існували у попереднього власника, не здійснивши достатньої належної обачності при укладенні договору дарування квартири. Такий висновок узгоджується з висновками, вкладеними у постанові Верховного Суду від 3 червня 2020 року у справі № 243/1101/18 (провадження № 61-41171св18). Отже, судом встановлено, що [PERSON] як член сім`ї колишнього власника житла набула право користування спірною квартирою і таке право не припинено у встановленому законом порядку. Одночасно із цим, судом встановлено, що у позивача існують перешкоди у користуванні квартирою створені відповідачем. Відповідачем на спростування даного факту не надано жодного доказу. Окремо слід зазначити наступне. Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні » зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Згідно п.п.5 п.50 постанови КМУ №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Судом встановлено, що за заявою теперішнього власника спірної квартири - [PERSON] - позивача було знято з реєстраційного обліку. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах « Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ (позиція ВП ВС, викладена в постанові від 21.08.2019 року у справі №569/4373/16-ц). Повертаючись до обставин цієї справи, суд звертає увагу на таке. Аналіз позовної заяви вказує про незгоду позивача з позбавленням права користування квартирою [ADDRESS] . На думку позивача її безпідставно позбавлено право користування житловим приміщенням, в якому вона проживала тривалий час. Тобто в цьому випадку має місце конкуренція права [PERSON] на захист права власності та права [PERSON] на житло. Вирішуючи таке питання слід звернути увагу на те, що за обставинами цієї справи [PERSON] набула право власності на вказану квартиру 01.11.2019 року, будучи обізнаною про право постійного проживання в спірній квартирі своєї матері [PERSON] , яке не оспорювалося попереднім власником, з того часу [PERSON] продовжувала постійно проживати у вказаній квартирі. В зв`язку з початком повномасштабного вторгнення з квітня 2022 року була вимушена виїхати до м. Радомишль, проте повернулась та продовжила проживали у вказаній квартирі з вересня 2022 року. Останнім часом, з березня 2023 року, позбавлена права користування квартирою, через те, що між позивачем з дочкою та колишнім чоловіком позивача зіпсувалися відносини. Дане житло є єдиним місцем проживання позивачки. Позивач фактично була виселена з квартири в спосіб не передбачений законом. Позивач немає на праві власності та праві користування іншого житла. У зв`язку з чим, враховуючи баланс інтересів сторін по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved