Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

У лютому 2023 [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] , про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працював на посаді токаря у приватного підприємця [PERSON] з 28 вересня 2021 року. 02 березня 2023 року відповідач повідомив [PERSON] , що він працює у нього останній день, тобто звільнив позивача. Однак при звільненні з позивачем не було проведено повний розрахунок за відпрацьований час за 420 годин праці. Таким чином, позивач вважає, що ФОП [PERSON] винен йому заробітну плату у розмірі 35 700, 00 грн., що випливає з підрахунку 420 годин праці на 85 грн. за 1 годину. Зазначені грошові кошти відповідач не виплатив при звільненні, унаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі. Виходячи з викладеного, позивач просить суд стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 35 700 грн. Відповідач подав відзив (заперечення) на позовну заяву, де вказав, що не визнає позовні вимоги в повному обсязі. Як зазначає відповідач, [PERSON] у нього не працював, ніяку роботу не виконував, наказ про прийняття його на роботу не видавався, трудові відносини не встановлювались, трудовий договір не укладався в будь-якій формі, трудова книжка не оформлювалась. Як наслідок, заробітна плата [PERSON] не нараховувалась та не виплачувалась. Відомості про заробітну плату до податкових органів не подавались. Інструктажі з правил безпеки не проводились. Посилаючись на викладене, ФОП [PERSON] вважає, що ніякої заборгованості із заробітної плати не існує, а позов [PERSON] в цілому є необґрунтованим і безпідставним, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадженні із викликом (повідомленням) сторін. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі 37 500, 00 грн., понесені ним витрати на професійну правничу допомогу, та компенсацію за спеціальний одяг. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак просив суд розглядати справу у його відсутність, просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частина сьома статті 43 Конституції України). За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 115 Кодексу законів про працю України та стаття 24 Закону України «Про оплату праці» передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України, у разі укладання трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. За фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена адміністративна відповідальність у вигляді штрафу від 500 до 1000 нмдг (від 8,5 тис. до 17 тис. грн). Судом встановлено, що згідно повідомленої [PERSON] інформації, останній працював (перебував у фактичних трудових відносинах) з фізичною - особою підприємцем [PERSON] , виконуючи роботу на посаді токаря. Як зазначає позивач, ФОП [PERSON] не виплатив йому заробітну плату під час розрахунку при звільненні. Розмір заборгованості по заробітній платі складає 37 500 грн. Однак судом в ході розгляду справи перевірити цю інформацію не вдалось, оскільки позивачем не було надано жодного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог. Копію пропуску, яку надав позивач, суд не може прийняти як належний доказ, оскільки по - перше, пропуск виданий на інші підприємства, а не на ФОП [PERSON] , по - друге, пропуск на підприємство не може бути доказом оформлення трудових відносин, оскільки цей документ лише надає право на вхід до підприємства з дотриманням пропускного режиму. Наявність пропуску в особи не може свідчити про те, що остання була допущена до виконання робіт, оскільки пропуск може видаватись для відвідування підприємства з іншою метою (учень, навчальна практика, ознайомча практика, проведення інструктажів, екскурсія тощо). Інших доказів в підтвердження оформлення трудових відносин, позивачем не надано. В той же час, такі докази відсутні й у відповідача, оскільки як зазначає останній, трудові відносини між ним та [PERSON] не оформлювались, цей працівник ніколи у нього не працював та не виконував ніяких робіт, тому й заборгованість із заробітної плати не може виникнути. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Отже, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Такий висновок викладений у Постанові Верховного суду від 27 лютого 2020 року, по справі № 560/898/16-ц. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивач належним чином не довів суду обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, що свідчить про необґрунтованість позову та його недоведеність у встановленому порядку. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б могли підтвердити факт працевлаштування та нарахування заробітної плати позивачу, в матеріалах справи немає. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed