Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на утримання дітей. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 13.06.2008 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.03.2018 року. Від шлюбу вони мають двох спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, діти проживають разом з нею і всі встановлені в законодавстві обов`язки по вихованню дітей самостійно виконує вона. Вона не чинить жодних перешкод відповідачу у виконанні ним своїх батьківських обов`язків, проте відповідач добровільно не приймає участі у вихованні дітей, не цікавиться їх успіхами, розвитком та станом здоров`я, лише зрідка зустрічається з дітьми у зручний для нього час, мало зважаючи при цьому на розпорядок дня дітей та стан їх здоров`я. Крім того, вона з відповідачем не досягли жодних домовленостей щодо того, в який спосіб відповідач буде виконувати свій матеріальний обов`язок перед дітьми та, відповідно, який розмір аліментів сплачуватиме на утримання своїх дітей. Відповідач сплачує на утримання дітей орієнтовно 6000-7000 грн. на місяць, однак такі виплати мають нестабільний характер і існує ймовірність, що відповідач припинить матеріально підтримувати дітей. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та визначити разом з нею місце проживання їх спільних з відповідачем дітей, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі по 4000,00 грн. на кожну дитину. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 21.05.2018 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.05.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 08.01.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дітей, вказуючи на неможливість проживання дітей з матір`ю та подальше подання зустрічного позову. Вимоги про стягнення аліментів представник відповідача просив задовольнити частково в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 14.02.2019 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача вважає твердження сторони відповідача необґрунтованими та безпідставними, а також не доведеними належними доказами, в зв`язку із чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.03.2019 року призначено по справі психологічну експертизу та зупинено провадження у справі до проведення експертизи. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.04.2019 року поновлено провадження у справі в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, роз`єднано позовні вимоги та виділено позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей в самостійне провадження. Постановою Київського апеляційного суду від 28.05.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 18.03.2019 року залишено без змін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 02.03.2023 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.09.2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей залишено без розгляду. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представником позивача подано суду заяву про розгляд справи в їх відсутність. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у своїх листах просить розглядати справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та представника третьої особи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 13.06.2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.03.2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2018 року, шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Сторонами під час розгляду справи не заперечувалось, що діти сторін постійно проживають разом з позивачем. Згідно висновку від 17.10.2018 року № 102/03/31-9447, Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дітей сторін разом з їх матір`ю [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною першою статті 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Судом встановлено, що син сторін [PERSON] народився [INFO] і на час розгляду справи у суді по суті йому виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , необхідно відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22). Вирішуючи же спір щодо визначення місця проживання сина сторін [PERSON] , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд приходить до висновку про визначення його місця проживання з матір`ю - позивачем [PERSON] . Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним («Neulinger and Shuruk v. Switzerland» від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). З урахуванням наведеного, при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини суд виходить лише з «найкращих інтересів дитини». У цій справі судом встановлено та не спростовується матеріалами справи те, що в цілому матеріально-побутові умови та рівень комфорту, які може забезпечити дитині мати, є задовільними, а також враховується висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, яким визначено місце проживання дитини разом із матір`ю. При цьому під час розгляду справи судом не встановлено жодних обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати негативний вплив на дитину. Суд враховує, що надані позивачем докази свідчать про те, що [PERSON] постійно піклується про дітей, турбується про їх здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвитку, цікавиться навчальним процесом дітей. Крім того, вказані обставини жодним чином не спростовані стороною відповідача. Зокрема, відповідач не надав суду переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак, судом встановлено, що проживання сина з матір`ю відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи. Враховуючи встановлені сталі соціальні зв`язки, які склались у дитини за місцем проживання та навчання, його психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, суд вважає, що визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини. Таким чином, суд, врахувавши наведені положення міжнародного права та національного законодавства України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши інтереси дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, відсутність виняткових обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання дитини разом із матір`ю, задовольняє позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини - сина [PERSON] , [INFO] . При цьому при задоволенні даної позовної вимоги суд звертає увагу на те, що оскільки вирішальним у цій категорії справ є визначення місця проживання дітей з одним із батьків, а не сама адреса зазначеного місця, оскільки особа має право змінювати постійне місце проживання на свій розсуд. Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постановах від 12 лютого 2019 року по справі № 461/3144/17 та від 27 січня 2021 по справі №727/3856/18, підстав для відступу від якого суд не вбачає. Відтак, суд визначає місце проживання дитини разом з матір`ю без зазначення конкретної адреси. Також, суд зауважує, що задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє відповідача як батька дитини права брати участь у вихованні дитини, підтримувати з ним регулярні стосунки, піклуватися про стан його здоров`я, а також фізичний та моральний стан. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме враховуючи вік дитини [PERSON] , [INFO] , можливість сторін створити дитині належні умови для проживання, розвитку та виховання, суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини з матір`ю за її місцем проживання, оскільки це забезпечить якнайкраще її інтереси, в зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги в цій частині. У задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial