Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 березня 2020 року між сторонами укладений договір позики грошових коштів на суму 224 000 грн., що еквівалентно 8 000 доларів США, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу кошти у зазначеній сумі до 01 липня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, позичальником, відповідачем у справі, видано позивачу розпису, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання ним визначеної грошової суми. Однак, у встановлені договором строки, відповідач не повернув суму позики, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість з урахуванням інфляційної складової боргу та трьох відсотків річних у розмірі 461 394,10 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстав викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Пояснивши, що розписка [PERSON] була написана під тиском та фактична передача коштів не відбувалася. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 224 000 грн., що еквівалентно 8 000 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути до 01 липня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 31 березня 2020 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважає-ться таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 18.09.2013 року №309/3458/14-ц. Відповідач умов договору позики у визначений строк не виконав, внаслідок чого перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 224 000 грн., що еквівалентно 8 000 доларів США на день написання розписки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. А згідно зі стст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача, що розписка [PERSON] була написана під психологічним тиском та під впливом погроз фізичною розправою, а фактична передача коштів не відбувалася, оскільки жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували дані обставини суду не надані, як і не надано доказів звернення відповідача з 31 березня 2020 року до правоохоронних органів з заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. Статтею статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як встановлено вище, відповідно до розписки від 31 березня 2020 року, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, [PERSON] було надано [PERSON] позику саме в сумі 224 000 грн. та відповідно визначено еквівалент у іноземній валюті, що склав 8 000 доларів США. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних щодо стягнення заборгованості за невиконання договору позики у грошовій одиниці України - гривні, а саме у розмірі 224 000 грн. Стосовно вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 26 293,19 грн. та інфляційні втрати в розмірі 142 522,91 грн., суд зазначає наступне. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому позивачем не враховано пункт 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, з огляду на вказану норму ЦК України, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial