Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 16.12.2013 р. 59/100 часток квартири [ADDRESS] в частині дарування частки, що належала [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на праві спільної часткової власності, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., зареєстрований за номером 3821; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності [PERSON] за Договором дарування від 16.12.2013 р. 59/100 часток квартири [ADDRESS] в частині дарування частки, що належєала [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на праві спільної часткової власності, індексний номер 9105852 від 16.12.2013 р. 15:43:57, приватний нотаріус Парфеньонок Тетяна Євгенівна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , а її син - [PERSON] , який є батьком позивача, помер в 2007 році. Після смерті бабусі позивач звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини і приватним нотаріусом Заган М.А. заведено спадкову справу № 6/2016. 03.08.2016 р. позивачу стало відомо, що [PERSON] 16.12.2013 р. разом зі своїм онуком [PERSON] подарували свої частки відповідачу за Договором дарування, а саме 59/100 часток даної квартири. Позивач просить визнати даний договір недійсним, оскільки бабуся страждала на психічні розлади, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, протягом життя вона боялась лікарів та відмовлялась від психіатричного лікування та огляду психіатра, тому встановлення діагнозу було неможливим. Укладення зазначеного договору, на думку позивача, було ініційовано [PERSON] , який перебував на обліку в наркологічному диспансері, ніде не працював, періодично перебуває під слідством. 27.10.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 20.04.2017 р. судом до участі у справі залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Парфеньонок Тетяну Євгенівну, про що постановлена ухвала, яка занесена до журналу судового засідання. 03.08.2017 р. приватним нотаріусом Парфеьонок Т.Є. надані письмові пояснення, відповідно до яких остання просить відмовити у задоволенні позову, оскільки нею було встановлено коло осіб, які вчиняли правочин та роз`яснено наслідки його вчинення, можливість усвідомлення значення цих дій сторонами, а також відповідність волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. 09.04.2018 р. Службою у справах дітей Подільської районної в м.Києві державної адміністрації, як третьою особою з самостійними вимогами, подана позовна заява про визнання недійсним Договору дарування від 16.12.2013 р. 59/100 часток квартири [ADDRESS] в частині дарування частки, що належала [PERSON] на праві власності та скасування державної реєстрації. Зазначена позовна заява подана в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями [PERSON] . 25.06.2020 р. справа прийнята в провадження судді Голосіївського районного суду м.Києва Колдіної О.О. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву, а третім особам для подання письмових пояснень. 30.11.2020 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. 01.06.2021 р. судом у справі призначена посмертна судова психіатрична експертиза. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи на відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій на час оспорюваного правочину. Треті особи в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином, з клопотаннями про відкладення судового розгляду не звертались. Вислухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 16.12.2013 р. [PERSON] та [PERSON] уклали Договір дарування 59/100 частини квартири [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прафеньонок Т.Є. за реєстровим номером 3821, відповідно до якого передали в дар [PERSON] зазначене нерухоме майно, що належало їм на праві спільної часткової власності (по 59/200 кожному). [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Заган М.А.з заявою про прийняття спадщини і 08.09.2016 р. була заведена спадкова справа № 6/2016. Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 16.12.2013 р. в частині, що належала [PERSON] , посилаючись на те, що [PERSON] на час укладення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Як визначено п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Як вбачається з досліджених судом письмових доказів, що у [PERSON] з квітня 2010 року спостерігались когнітивні розлади, що було зафіксовано лікарем-терапевтом. В лютому 2012 року [PERSON] рекомендована консультація лікаря-психіатра. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що стан [PERSON] погіршився з 2008 року, після смерті її сина, вона без емоційно себе поводила, поводила себе неадекватно. Свідки [PERSON] та [PERSON] , будучи допитаними в судовому засіданні, зазначили, що [PERSON] поводила себе неадекватно, ховала свої речі, виходила лише в двір будинку, забувала вимкнути газ. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 649 від 15.11.2021 р. експерти прийшли до висновку, що намомент укладення 16.12.2013 р. договору дарування 59/100 часток квартири [ADDRESS] в частині дарування частики, що належала [PERSON] ,остання виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням. На момент укладення 16.12.2013 р. договору дарування 59/100 часток квартири [PERSON] за психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Досліджені в ході судового розгляду докази є належними, достатніми на підтвердження того, що на час вчинення оспорюваного правочину [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій, узгоджуються між собою, а отже укладений нею договір дарування частини квартири [ADDRESS] є недійсним. Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі положень ст.141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати позивачем, а саме витрати по сплаті судового збору та витрати на проведення судової експертизи.

Outcome: approved