Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

21 червня 2023 року представник позивача [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності на частину квартири. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що з 04.07.1998 року позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконкомом Павлівської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, актовий запис №5. Від спільного життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.А., була придбана квартира [ADDRESS] . Покупцем за цим договором є [PERSON] . В п.10 Договору купівлі-продажу вказано, що [PERSON] купує квартиру за згодою чоловіка, підпис якого на заяві про згоду засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.А. 30.07.2012 року за реєстровим №1011. Загальна площа спірної квартири складає 47,8 кв.м., а житлова - 30,9 кв.м. Так, як квартира придбана сторонами у шлюбі, на спільні кошти, то ця квартира є спільною сумісною власністю і частка позивача складає половину квартири. Відповідач не визнає право позивача на половину квартири, відмовляється надавати згоду на його реєстрацію у квартирі, вимагає звільнити квартиру. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати. 22 червня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 25 липня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення в повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, однак доказів цього вона не має. Враховуючи пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави. Судом встановлено, що 04.07.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01.06.2023 року було розірвано (а.с.4, 37, 38). Від спільного життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.А., [PERSON] придбана квартира [ADDRESS] . Згідно п.10 вказаного Договору купівлі-продажу, [PERSON] купує квартиру за згодою чоловіка, підпис якого на заяві про згоду засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.А. 30.07.2012 року за реєстровим №1011. Загальна площа спірної квартири складає 47,8 кв.м., а житлова - 30,9 кв.м. (а.с.6-8). Відповідно до звіту про оцінку від 09.06.2023 року, ринкова вартість 2-кімнатної квартири [ADDRESS] становить 917700,00 грн. (а.с.12, 13). Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 57, 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України, де дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України). Так, як відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч.3 ст.372 ЦК України). Приймаючи до уваги те, що спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] за час перебування останньої у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а тому право власності на спірної квартири слід визнати за позивачем [PERSON] . Судом не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, оскільки нею не було надано суду жодного доказу на підтвердження цього факту. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявлений спосіб в повному обсязі. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати по справі в сумі 4588,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved