Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

У квітні 2023 року Національна академія внутрішніх справ звернулася до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на свою користь 9\~572,80 гривень інфляційне збільшення суми грошового зобов`язання та 1779,37 гривень 3% річних, за період невиконання грошового зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.12.2012 року у справі №2218/24098/2012 був задоволений позов Націонлаьної академії внутрішніх справ та стягнуто з [PERSON] на користь академії 19\~550,81 гривень витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі та 214,60 гривень судових витрат, а всього 19\~765,41 гривень. Станом на даний час вказане рішення [PERSON] не виконано. Оскільки відповідач прострочили виконання грошового зобов`язання, останній, відповідно до приписів ст.625 ЦК України зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції, загальна сума яких за період з 19.04.2020 року по 19.04.2023 рік становить 11\~352,17 гривень і складається із 9572,80 гривень інфляційне збільшення суми грошового зобов`язання та 1\~779,37 гривень 3% річних. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Просив справу розглядати за його відсутності, про що зазначив у клопотання, долученому до позовної заяви. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представником відповідача подане клопотання, в якому останній просив справу розглянути за його відсутності, з урахуванням поданих додаткових пояснень щодо позовних вимог. У своїх письмових поясненнях просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із спливом позовної давності. Зазначив, що вимога про стягнення інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим зобов`язанням до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Просив врахувати, що у листопаді 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на період навчання. Підставою такого позову було те, що [PERSON] , пройшовши навчання в КНУВС за кошти державного бюджету, до спливу обов`язкового трирічного строку відпрацювання, 17.05.2012 року за власним бажанням був звільнений зі служби в УМВС України в Хмельницькій області місця куди останній був розподілений для проходження служби після закінчення навчання. Таким чином перебіг трирічного строку позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційної складової, у зв`язку відшкодуванням витрат на навчання починається з 18.05.2012 року та на момент подання даного позову сплив. Фактичні обставини встановлені судом. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13.12.2012 року (справа №2218/24098/2012) було стягнуто з [PERSON] на користь Національної академії внутрішніх справ 19\~550,81 гривень, а також судовий збір у сумі 214,60 гривень. Вказане рішення набуло чинності 25.01.2013 року. Ухвалюючи вказане рішення судом першої інстанції було встановлено, що 01.09.2005 року [PERSON] було зараховано курсантом 1-го курсу денної форми навчання КНУВС. 28.11.20-7 року між [PERSON] та КНУВС був укладений договір №Хм-172 про підготовку фахівця, згідно якого [PERSON] продовжив навчання за рахунок коштів державного бюджету, а після закінчення навчання зобов`язався відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки. Також умовами договору було передбачено, що у випадку відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання [PERSON] зобов`язався відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Наказом КНУВС від 19.06.2009 року №468 [PERSON] присвоєно кваліфікацію юриста, видано диплом спеціаліста та направлено для подальшого проходження служби до УМВС України в Хмельницькій області. Наказом УМВС в Хмельницькій області від 17.05.2012 року [PERSON] було звільнено з ОВС за власним бажанням до закінчення трьохрічного терміну перебування на службі після навчання. Витрати за період навчання [PERSON] склали 19\~550,81 гривень. Вказані обставини, в силу приписів ч.4 ст.82 ЦПК України не доказуються. Вказане рішення суду станом на даний час не виконано. Застосовані норми та правова позиція суду. Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові . При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). За таких обставин суд приходить до висновку, що поданий позивачем позов про стягнення з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, які передбачені ч.2 ст.625 ЦК України є обґрунтованими. Щодо строків застосування строків позовної давності. Главою 19\~ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу ст.256 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ст.257 ЦК України. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки станом на даний час заборгованість за кредитним договором, яка була стягнута відповідно до судового рішення, не погашена, зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором не припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим і обмежуються останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, в межах загальної позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі. Встановлено що з вказаним позовом банк звернувся 24.04.2023 року, в якому просить стягнути 3% річних ті інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за період з 19.04.2020 року по 19.04.2023 рік. Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»,\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, правовий режим якого діє до сьогодні. Враховуючи, що з 12.03.2020 на території України установлено карантин, на період дії якого строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину, вимоги банку щодо стягнення з відповідачів 3% річних, починаючи з 19.04.2020 є обґрунтованими, оскільки трирічний строк позовної давності припадає на початок введення на території України карантину. Разом з цим суд звертає свою увагу на те, що з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені за період з квітня 2020 року по квітень 2023 рік, тобто за період, в тому числі який стосується періоду дії в країні воєнного стану. Отже в силу приписів п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та суми боргу із урахуванням індексу інфляції підлягають до задоволення лише за період до 24.02.2022 року часу впровадження у країні воєнного стану. Сума 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 19.04.2020 року по 23.02.2022 рік розраховується за формулою: (сума боргу * 3% річних * кількість днів прострочення / 100% * 365 днів) і становить: 19\~765, 41 грн. *3% * 676 днів/ 100 *365 = 1098,19 гривень. Сума інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання року за період з травня 2020 року (початок обчислення інфляційних втрат, оскільки за неповний місяць квітня 2020 року інфляція не нараховується) по лютий 2022 року розраховується за формулою: (сума боргу * на сукупний індекс інфляції за весь період прострочення) сума боргу і становить: (19\~765,41 гривень * (1,003* 1,002 * 0,994 *0,998* 1,005*1,01 * 1,013 * 1,009 * 1,013 * 1,01 * 1,017 * 1,007 * 1,013 * 1,002 * 1,001 * 0,998 * 1,012 * 1,009 * 1,008 * 1,006 * 1,013 * 1,016) 19\~765,41 гривень = 3\~108,49 гривень. З огляду на викладене слід частково задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь позивача 1098,19 гривень 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, та 3108,49 гривень інфляційне збільшення боргу, а всього 4206,68 гривень. В решті у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 994,58 гривень із розрахунку: 2684,00 грн. * 4206,68 грн. / 11352,17 грн.

Outcome: partial