Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що їй на праві власності належить автомобіль Volkswagen T-ROC, державний номерний знак [NUMBER] . Як слідує зі змісту позову, 02.09.2022 о 15:30 год. в м. Житомирі по вул. Грушевського, 95-А водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Jeep Cherokee, реєстраційний номер [NUMBER] , на регульованому перехресті здійснив рух на забороняючий червоний сигнал світлофору, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем позивача, який рухався на дозволений сигнал світлофору. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Богунського районного суду міста Житомира від 14 грудня 2022 року відповідача визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Страховою компанією було проведено відшкодування позивачу суми страхового відшкодування в розмірі 178 400,00 грн. Відповідно до експертного висновку №2900 автотоварознавчої експертизи автомобіля Volkswagen T-ROC, державний номерний знак [NUMBER] , вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, становить 492 417,46 грн., а вартість відновлювального ремонту даного автомобіля станом на дату огляду 27.09.2022 року становила 561 171,37 гривень. За словами позивача, єдине, за що сплатив відповідач, то це за проведення автотоварознавчої експертизи 4 500,00 гривень. При цьому, [PERSON] зауважує, що станом на 02.09.2022 року належний їй автомобіль Volkswagen T-ROC, д.н.з. [NUMBER] , перебував на гарантійному обслуговуванні у офіційного дилера Volkswagen - ТОВ «Інтер Авто Центр», мав пробіг лише в 26 тис.км, в період з часу придбання з 10 червня 2020 року по 02 вересня 2022 року учасником дорожньо-транспортних пригод не був, тобто був фактично новим автомобілем на гарантійному обслуговуванні. До цього часу автомобіль не відремонтований та зберігається на території ТОВ «Інтер Авто Центр». Позивач оцінює упущену вигоду в сумі 300 000,00 грн. з розрахунку, що навіть відремонтувавши автомобіль, він втратить при його продажу 30% вартості внаслідок його участі в ДТП, що має наслідком заміну значної кількості деталей та втрату гарантії виробника. Крім цього [PERSON] додала, що внаслідок ДТП отримала тілесні ушкодження та психологічну травму і виключно в інтересах відповідача не зверталася до правоохоронних органів з питання отримання за результатом ДТП тілесних ушкоджень. Завдану моральну шкоду, якої зазнала позивач під час ДТП у зв`язку з ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, пов`язаних із знищенням чи пошкодженням її майна, оцінює в 200 000,00 грн. Оскільки вина відповідача щодо пошкодження транспортного засобу повністю встановлена постановою суду, страхові відшкодування не в повній мірі покрили завдані збитки, позивач вважає з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними завданими збитками з урахуванням сум інфляційних втрат в даний період часу з 02 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року, що складається з суми матеріальної шкоди вартості відновлювального ремонту в розмірі 382 771,37 грн., інфляційних втрат в сумі 25 883,75 грн., упущеної вигоди в розмірі 300 000 грн., моральної шкоди в сумі 200 000 грн., а всього 908 655,12 грн. У добровільному порядку відшкодувати завдані збитки [PERSON] відмовляється. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 06 квітня 2023 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Представник позивача адвокат Вернидуб Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що на сьогодні автомобіль не відремонтовано, автотоварознавча експертиза проведена у присутності відповідача. Висновок експерта не містить даних щодо упущеної вигоди. За словами представника, 300 000 грн. упущеної вигоди є умовною сумою. Позивач тривалий час перебувала на амбулаторному лікуванні та на сьогодні позбавлена можливості використовувати транспортний засіб, також їй довелось після ДТП змінити уклад свого життя. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що намагався врегулювати спір в досудовому порядку, але окрім суми відновлювального ремонту у висновку, додатково з нього попросили 6 тис. доларів США. Вважає, що моральна шкода у заявленому позивачем розмірі необґрунтована, в цій частин6і вимог погоджується на стягнення близько 3 тис. грн. Представник відповідача адвокат Струкова Л.В. підтвердила, що експертний висновок №2900 оплатив відповідач, який разом з тим заперечує проти заявлених до нього з боку сторони позивача судових витрат. Відповідач в частині майнової шкоди визнає позов частково в сумі 289 242,81 грн., оскільки вартість відновлювального ремонту за висновком визначено з урахуванням ПДВ. Адвокат звертала увагу, що у справі відсутні докази, які підтверджують, що [PERSON] отримала б якийсь дохід, якби її автомобіль не потрапив у ДТП. Отже відсутні докази упущеної вигоди. Також відповідач не набув статусу боржника, а тому вимоги щодо інфляційних втрат є безпідставними. У свою чергу позивач не заявляла вимог щодо відшкодування моральної до страхової компанії, тому ця вимога задоволенню також не підлягає. Висновок експерта сторона відповідача не оспорює. На переконання представника [PERSON] , моральна шкода у тій сумі, у якій вона заявлена, не доведена. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. Зі змісту постанови судді Богунського районного суду м. Житомира Панченко Г.В. від 14.12.2022 року у справі №295/8678/22 слідує, що 02.09.2022 о 15-30 год. в м. Житомирі по вул. Грушевського, 95-А водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Jeep Cherokee, реєстраційний номер [NUMBER] , на регульованому перехресті здійснив рух на забороняючий червоний сигнал світлофору, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом Volkswagen T-Roc, реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався на дозволений сигнал світлофору. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Даною постановою [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що призвело до настання вищевказаної ДТП (а.с. 11-12). З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що власником транспортного засобу Volkswagen T-Roc, реєстраційний номер [NUMBER] , є [PERSON] (а.с. 10). На момент скоєння ДТП цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована у АТ «Страхова група «ТАС», що підтверджується полісом №АТ/1197179, забезпеченим транспортним засобом за яким є автомобіль марки Jeep Cherokee, реєстраційний номер [NUMBER] . Строк дії цього поліса: з 18 вересня 2021 року до 17 вересня 2022 року. Ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн, франшиза 1 500,00 грн. Крім цього, зі змісту полісу слідує, що внаслідок його підписання страхувальник підтвердив укладення (підписання) договору добровільного комплексного страхування в частині програми «Автоцивілка Плюс», внаслідок чого ліміт страхової суми за полісом ОСПЦВ був розширений на 50\~000 грн., страхова премія склала 100 грн. (а.с. 13). Як вбачається з експертного висновку №2900 від 05.10.2022 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Volkswagen T-Roc, реєстраційний номер [NUMBER] , з технічної точки зору, станом на 27.09.2022 року внаслідок пошкодження його в ДТП, яка мала місце 02.09.2022 року, становить 492 417,46 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen T-Roc, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на дату огляду 27.09.2022 року становить 561 171,37 грн. (а.с. 16-29) Матеріалами справи\~підтверджується перерахування\~Акціонерним товариством\~Страхова група\~«ТАС» як\~страховиком на\~користь [PERSON] \~178\~400,00\~грн.\~страхового відшкодування\~за пошкоджений\~при ДТП\~транспортний засіб Volkswagen T-Roc, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 14-15). Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність (пункти 5, 6 частини першої статті 3 ЦК України). Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 ЦК України). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша та друга статті 1166 ЦК України). Стаття 1187 ЦК України регулює питання завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно із частиною першою цієї статті джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (згідно із пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина перша статті 1194 ЦК України). Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. «Оскільки вартість майнового збитку, завданого [PERSON] пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із [PERSON] , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням». Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19). Отже, [PERSON] , як особа, яка винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити [PERSON] різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України). Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19 (провадження № 61-9485св20) та у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20 Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів фактичних витрат на відновлення автомобіля Volkswagen T-ROC, державний номерний знак [NUMBER] , після ДТП. Більше того, зі змісту позову слідує, що транспортний засіб не відремонтований та зберігається на території ТОВ «Інтер Авто Центр». На підставі викладеного, суд погодився з розрахунками відповідача та дійшов висновку, щодо зменшення вартості відновлювального ремонту на суму ПДВ (20%), оскільки документальне підтвердження факту оплати проведеного позивачем ремонту в матеріалах справи відсутнє. Оскільки з вини [PERSON] позивачу завдано майнової шкоди, розмір якої визначений висновком експертного дослідження, проведеним в установленому порядку, а відповідач не довів належними доказами іншого розміру майнової шкоди, тому [PERSON] має право вимоги до відповідача щодо сплати різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) як до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 289\~242,81 грн. (561\~171,37 відновл.ремонт 178 400,00 грн. виплаченого страхового відшкодування 93\~528,56 грн. ПДВ). Висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року по справі № 591/1861/22. При вирішення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача спричиненої останній моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наведених у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено також, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд визнає обґрунтованими та аргументованими доводи позивача щодо спричинення їй моральної шкоди внаслідок глибини фізичних та душевних страждань, завданих ушкодженням здоров`я та пошкодженням її майна, їх тривалості, істотності спричиненої шкоди здоров`ю та незручностей, яких вона понесла у зв`язку із необхідністю відновлення здоров`я та необхідністю захисту своїх прав. Разом з тим суд вважає, що заявлений [PERSON] розмір моральної шкоди, зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини та надані позивачем докази, не є достатньо аргументованим. Враховуючи суть позовних вимог, характер заподіяної моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких [PERSON] зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, а також душевних стражданнях, завданих позивачу у зв`язку із пошкодженням належного їй автомобіля, їх глибину та тривалість, ступінь вини відповідача, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково у розмірі 20 000 грн., що, на думку суду, відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості. Щодо відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, суд виходить з наступного. Позивач просить стягнути упущену вигоду в сумі 300 000 грн. з розрахунку, що навіть відремонтувавши автомобіль, він втратить при його продажу 30% вартості внаслідок участі вказаного автомобіля в ДТП, що має наслідком заміну значної кількості деталей та втрату гарантії виробника. Стаття 22 ЦК України відносить до збитків, на відшкодування яких має право особа, котрій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, також і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків, 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. \~ \~ \~ \~ Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних доходів. Упущена вигода це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. При визначенні упущеної вигоди (неодержаних доходів) враховуються вжиті кредитором заходи для їх одержання. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не повинні. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які поніс би, якби не відбулося порушення права. Обґрунтування і доказування розміру збитків здійснюється кредитором. Така вимога обумовлена основною спрямованістю інститутів цивільно-правової відповідальності саме на відшкодування збитків. Нездатність кредитора обґрунтувати вимоги про відшкодування упущеної вигоди може бути для суду підставою для відмови в задоволенні таких вимог. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснив протиправних дій. На переконання суду, [PERSON] не довела, що вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, дохід в сумі 300\~000 грн., а тому відсутні підстави для стягнення упущеної вигоди в наведеній у прохальній частині позову сумі. Щодо стягнення інфляційних витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до частини статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625ЦК Українирозміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. У справі, що розглядається, між позивачем та відповідачем договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] майнової шкоди, яке не виконувалося відповідачем, не ухвалювалося. За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відсутні. Тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року по справі № 757/3725/15-ц. Стосовно вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 59\~Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1\~Закону №\~5076-VI представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19\~Закону №\~5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини восьмої статті 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21. Встановлено, що 14.02.2023 року між [PERSON] та адвокатом Вернидубом Д.В., який діє на підставі свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю №444 від 26.11.2007 року, був укладений договір про надання адвокатських послуг (а.с. 66). За змістом п. 4.1 договору за юридичні послуги клієнт сплачує адвокату суму коштів в розмірі 10 000 грн. з можливістю збільшення ціни договору в залежності від складності справи та кількості судових засідань, що обумовлюється домовленістю сторін відповідно до додаткових угод, які є невід`ємними частинами даного договору. На підтвердження оплати [PERSON] витрат на правничу допомогу на виконання умов договору про надання адвокатських послуг в сумі 10\~000 грн. до позову долучено копію квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0.2907443669.1 (а.с. 67). Детальний перелік наданих послуг в справі відсутній, водночас згідно з матеріалами справи у суді адвокат Вернидуб Д.В. подав як представник [PERSON] позов про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, брав участь у чотирьох засіданнях. Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказала, що «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30\~Закону №\~5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу». Також у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. Під час розгляду справи сторона відповідача заявила про те, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є завищеними. Дана позиція також зафіксована у письмових поясненнях від 23.08.2023 (а.с. 97-105). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, пункт 268; від 28 липня 1999 року у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, пункт 30). Згідно з частинами першою та другою статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вказане, взявши до уваги характер правовідносин у цій справі, зокрема, обсяг наданих позивачу послуг (виконаних робіт), часткове задоволення позовних вимог, із урахуванням принципу пропорційності, суд дійшов висновку, що стягненню на користь [PERSON] підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 403,30 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, відповідності конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідності процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 092,43 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial