Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

у липні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на її користь 177 877,67 грн заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 25.08.2021 року між нею та відповідачем укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого, позивач передала у борг [PERSON] 110 655,00 грн, які останній зобов`язався повертати протягом року рівними платежами (не менше 10 000,00 грн) щомісячно до повного погашення позики, тобто кінцевий строк повернення позики - 25.08.2022 року. Однак, відповідач суму позики не повертає, ухиляється від її повернення. Позика була оформлена шляхом написання розписки. Крім того, з нього також підлягають стягненню суми, передбачені ч. 1 ст. 1048 ЦК України ст. 625 ЦК України станом 18.07.2023 року, а саме: проценти в розмірі облікової ставки НБУ в сумі 37 934,95 грн за період з 26.08.2021 року по 14.07.2023 року, інфляційні втрати в розмірі 24 877,46 грн за період із жовтня 2021 року по червень 2023 року, та 4 410,26 грн - 3 річних, нарахованих за період з 01.10.2021 року по 14.07.2023 року. На підставі викладеного, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 07.08.2023 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи визначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін на 06.09.2023 року (а.с. 14). Ухвалою від 06.09.2023 року в зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, відкладено судовий розгляд вказаної справи на 30.10.2023 року (а.с. 19). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до розписки від 25.08.2021 року [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 110 655,00 грн, які останній зобов`язався повертати протягом року рівними платежами (не менше 10 000,00 грн) щомісячно до повного погашення позики, тобто кінцевий строк повернення позики - 25.08.2022 року (а.с. 3). Проте відповідач свої зобов`язання за розпискою не виконав, кошти не повернув. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 року в справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики від 25.08.2021 року, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Враховуючи, що відповідач зобов`язання щодо повернення коштів у строк, визначений договором позики - протягом року, тобто до 25.08.2022 року, не виконав, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 110 655,00 грн. Крім того, позивачем ставиться питання про стягнення процентів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України в сумі 37 934,95 грн за період з 26.08.2021 року по 14.07.2023 року. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, варто мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10.04.2018року в справ № 910/10156/17 та в постанові від 31.10.2018 року в справі № 14-318цс18. З урахуванням викладеного вимоги позивача про стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України підлягають задоволенню частково, а саме за період дії договору позики з 25.08.2021 року до 25.08.2022 року, в розмірі 14 271,27 грн, яка розраховується з огляду на те, що доказів повернення боргу частинами не надано, при цьому конкретної щомісячної суми повернення боргу розписка не містить, а в разі поділу вказаної суми на рівні платежі, щомісячна сума буде становити 9 221,25 грн (110665,00/12), тобто буде меншою за 10 000,00 грн, що не відповідатиме умові договору позики, тому суд здійснює розрахунок за формулою: проценти=сума боргу?розрахункова ставка (%)/100%?Кількість днів/Кількість днів у році, при цьому, за періоди розрахунку: з 26.08.2021 року по 09.09.2021 року - 15 днів, розрахункова ставка=8,000% (облікова ставка НБУ); з 10.09.2021 року по 09.12.2021 року - 91 день, розрахункова ставка=8,500% (облікова ставка НБУ); з 10.12.2021 року по 20.01.2022 року -42 дні, розрахункова ставка=9,000% (облікова ставка НБУ); з 21.01.2022 року по 02.06.2022 року - 133 дні, розрахункова ставка=10,000% (облікова ставка НБУ); з 03.06.2022 року по 25.08.2022 року - 84 дні, розрахункова ставка=25,000%(облікова ставка НБУ). Що стосується стягнення визначених ст. 625 ЦК України сум, розмір яких станом 18.07.2023 року, становить: інфляційні втрати - 24 877,46 грн, нараховані позивачем за період із жовтня 2021 року по червень 2023 року, та 4 410,26 грн - 3 річних, нараховані за період з 01.10.2021 року по 14.07.2023 року, то слід зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто сплата сум, передбачених ст. 625 ЦК України, на відміну від процентів, встановлених ч. 1 ст. 1048 ЦК України чи процентів, безпосередньо передбачених умовами договору, передбачена виключно за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором. Встановлено, що строк виконання договору позики від 25.08.2021 року настав 26.08.2022 року та відповідачем сума позики повернута не була. Поряд із цим, 17.03.2022 року набрав чинності Закон від 15.03.2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Підпункт 2 п. 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено пунктами 18 і 19 згідно з якими: у період дії воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності визначеної ст. 625 ЦК України, а також обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, заявлені, в даному випадку, вимоги про стягнення 3% річних і інфляційних втрат не підлягають та стягненню, оскільки нараховані позивачем за період дії договору позики та воєнного стану. Згідно ст. 141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню із відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в розмірі 1 245,14 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial