Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком, посилаючись на те, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.11.2019 року по 13.12.202 року. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована з нею за адресою: [ADDRESS] . Вона є власником даного житла. Відповідач сплачує аліменти на її утримання, але з дитиною взагалі не спілкується, не приймає участі в її вихованні, не піклується про її здоров`я. У зв`язку з чим просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито в загальному позовному провадженні. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила провести підготовче судове засідання та судовий розгляд за її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить провести підготовче судове засідання та судовий розгляд за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області в підготовче судове засідання не з`явився, надала до суду заяву в якій просила слухати справу за її відсутності. Представник Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив слухати заправу без його участі. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідач [PERSON] являється рідним батьком неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 14). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 13 грудня 2022 року, що підтверджується ксерокопією рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області (а.с. 18). Позивачу [PERSON] належить на праві власності частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ксерокопіями свідоцтва про право власності від 19.08.2023 року зареєстровано в реєстрі за №736 та витягу з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності №343442532 від 19.08.2023 року(а.с. 17). Актом обстеження умов проживання від 25.08.2023 року встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання добрі, газо-,водо-,електропостачання в наявності, необхідні меблі, побутова техніка, приготовлена їжа та запас продуктів харчування. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: облаштовано окрему кімнату, спальні ліжка, стіл для навчання, гаджети, канцелярське приладдя, одяг та взуття відповідно до сезону, шафа для одягу, засоби особистої гігієни. В квартирі проживають: мати - [PERSON] , [INFO] , працює стоматологом у ФОП [PERSON] , донька - [PERSON] , [INFO] , навчається у КЗ «Лозівський ліцей №7» у 6 класі, та донька - [PERSON] , [INFO] , навчається в КЗ «ЛДНЗ №13 «Росинка». Мати піклується про дітей, про їх стан здоров`я, фінансово утримує. Батько [PERSON] з родиною не проживає, не приймає участі у вихованні доньки, не піклується про її життя та здоров`я. Матір створила належні умови для проживання, зростання та всебічного розвитку дітей. Потреби дітей забезпечені в повному обсязі. (а.с. 16) Згідно ст. 11 Закону України Про охорону дитинства , кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст. ст. 7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі викладеного, беручи до уваги ставлення матері до своєї доньки, її участь у вихованні дитини, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини з матір`ю та враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку судового розгляду, суд вважає за необхідне повернути позивачу 50% судового збору з державного бюджету, стягнувши з відповідача 50% сплаченого позивачем судового збору в розмірі 536,80 грн.

Outcome: approved