Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

У лютому 2023 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2013 року по 2019 рік, мають спільного сина [PERSON] , 2013 року народження. Після припинення спільного проживання дитини залишилась проживати з нею та перебувала на її утриманні. Однією з причин припинення спільного проживання стали методи виховання відповідача: авторитарний стиль виховання, що негативно впливало на психоемоційний стан дитини. Батько побудував нездорову, навіть токсичну модель взаємовідносин батька і сина. Але вона не була проти спілкування сина з батьком після розірвання шлюбу, тому відповідач брав дитину. 02 січня 2023 року він попросив дозволу побачитись з сином на свята, вона була не проти. Але відповідач відмовився повернути дитину та більш того [PERSON] з невідомою жінкою, яка представилась матір`ю дитини, забрали документи у школі, де навчався син. Її згоди ніхто не запитував. На даний час відповідач протиправно утримує дитину, не дає бачитись з нею. Тому між ними виник спір щодо місця проживання дитини, який підлягає вирішенню в судовому порядку. Вказала, що вона працює та має постійний дохід, достатній для утримання сина. За час проживання дитини з нею, займалась одна вихованням сина, стежила за його активністю, умовами харчування та побуту. Натомість батько дитини за весь час відвідування дитиною садочку не забирав, не приводив його, батьківські збори не відвідував. Всі витрати по навчанню, харчуванню, оплату додаткових занять дитини здійснювала вона. Укладена декларація про вибір лікаря для лікування дитини у разі потреби. Має квартиру, яку орендує, де для дитини забезпечення місце навчання та відпочинку. Тому визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає як найкращим інтересам дитини. Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено за правилами загального позовного провадження. 23 березня 2023 року до суду надійшло клопотання служби у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області про заміну третьої особи. Вказали, що основним завдання служби є реалізація державної політики в сфері соціального захисту дітей міста Бровари. Спеціалістами служби проведено обстеження місця проживання матері за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, дитина на час обстеження не проживає на території Броварської міської громади, тому вони не можуть надати висновок, що належить до повноважень служби за місцем фактичного проживання дитини. Просили замінити на належну третю особу - служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області. 27 березня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом відповідач [PERSON] вказав, що після припинення спільного проживання дитини залишалась з матір`ю, а він повністю утримував дитину, надав грошові кошти безпосередньо матері. Також він постійно спілкувався з ним, забирав до себе. При цьому постійно коли забирав сина, він був у старому одязі, брудним, на фоні чого у дитини виникла грибкова інфекція, яку діагностували у медичному закладі. Результати діагностики він передав матері для госпіталізації дитини. Надавати медичну допомогу та лікувати дитини, мати відмовилась. Тому він зробив висновок, що кошти, які він надає на утримання сина, витрачаються не в інтересах дитини. На його пропозицію повністю утримувати дитину (сплачувати абсолютно всі витрати, але не готівкою матері, а перераховувати на рахунки надавачів послуг) [PERSON] відмовилась. Після цього він припинив будь-яке фінансування дитини та став очікувати судове рішення. За заявою [PERSON] судом видано судовий наказ про стягнення нього аліментів на утримання дитини, який він сумлінно виконує. Після початку війни, він пропонував перевезти їх у більш безпечне місце, але позивачка відмовилась та взагалі сказала, що на період війни - відвідувати та брати сина йому не дозволяє. Він не бачився з сином тривалий час, але відвідав школу, де навчається [PERSON] , поспілкувався з класним керівником, яка повідомила про те, що син часто прогулює школу, не виконує домашні завдання, сильно відстає у навчанні, мати буває забирає сина в стані алкогольного сп`яніння. Більш того, 01 січня 2023 року він отримав смс від сина з проханням забрати його на свята. Як тільки він побачився та поспілкувався з сином, виявилось, що [PERSON] почала проживати з іншим чоловіком, який, за словами дитини, керує родиною, вживає ненормативну лексику, постійно вчиняє тиск на нього та матір, застосував фізичне насильство до матері на очах у сина, тому останній не захотів повертатись до матері. Тривожний психологічний стан дитини підтвердив і психолог, з яким зараз [PERSON] займається. На даний час син хоче проживати з ним. У нього є дохід, житло, організував навчання дитини, створив всі умови для розвитку сина. Просив відмовити в задоволенні позову. 27 березня 2023 року [PERSON] , подав суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , обґрунтування якого аналогічно до мотивування відзиву на позов. Вказав також, що на даний час дитини, враховуючи й бажання самої дитини, місце проживання має бути визнано з батьком дитини. У нього створені всі умови для навчання, дозвілля сина, у сімї панує злагода, турбота. Оскільки син проживає з ним, він несе витрати на утримання сина. Мати працездатна, тому також має нести витрати на утримання сина в розмірі 1/3 частини, що забезпечить його належне утримання. Просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , 2013 року народження, в розмірі 1/3 частини доходів, починаючи з дня подання зустрічного позову і до досягнення дитиною повноліття; судові витрати покласти на відповідача за зустрічним позовом. 06 квітня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач також додатково зазначила, що миття дитини кожного дня з миючими засобами є шкідливим, бо змиває зі шкіри бактерії, які захищають організм від інфекцій. Жодного доказу відповідач не надав щодо наявності грибкової інфекцій через нерегулярне миття не надав. Натомість вона заключила декларацію з лікарем, що підтверджує її дбайливість до здоров`я дитини. З наявних характеристик зі школи та садочку вбачається, що вона є турботливою мамою, мамою, яка любить свого сина. Відповідач знову не надав доказів як щодо прогулів дитини за її вини, так щодо її алкогольного сп`яніння. Сумнівними вважає докази щодо характеристики дитини з теперішньої шкоди дитини, оскільки за кілька днів не може дитини так різко змінитись. Інші докази та твердження відповідача є необґрунтованими, спрямованими лиш на опорочення її перед судом. Вона не погоджується з проживання дитини з батьком через негативний вплив на сина. Просила задоволити позов у повному обсязі. У підготовчому судовому засіданні було залучено у якості третьої особи також службу у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, прийнято до розгляду та об`єднано зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] 19 травня 2023 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов. Не погоджуючись з доводами зустрічного позову [PERSON] , вказала, що на даний час спір про місце проживання малолітньої особи вирішується в судовому порядку, тому будь-яке рішення служби у справах дітей по суті не є остаточним та не підлягає обов`язковому оскарженню в судовому порядку. Таке рішення прийняте з грубим порушенням чинного законодавства. Інші доводи аналогічні доводам, викладеним [PERSON] у відповіді на відзив. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 серпня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивача адвокат Конюшко Д.Б. позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. Суду також пояснив, що до уваги не можу бути взята думка дитини [PERSON] , оскільки на час її висловлення в судовому засіданні [PERSON] ще не виповнилось 10 років. Всі інші докази стверджують та підтверджують саме любов матері до сина, її піклування про розвиток дитини, натомість агресивне ставлення батька дитини, налаштування дитини проти матері. Просив суд задоволити позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував, підтримував вимоги за зустрічним позовом, які просив задоволити та відмовити у задоволенні позову [PERSON] . У судове засідання представники служби у справах дітей Броварської міської ради Броварського району Київської області та служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Просили суд розглянути справу за їх відсутності, вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 09 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції. Сторони мають спільного неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 29 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. 14 липня 2022 року Броварським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , 2013 року народження, в розмірі частини доходу, починаючи з 15 червня 2022 року (справа 361/2320/22). На виконанні Вишневого відділу ДВС у Бучанському районі Київської області перебуває виконавче провадження ВП 69741742 щодо примусового виконання виконавчого листа по справі №361/2320/22, виданого 26 липня 2022 року Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , 2013 року народження, в розмірі частини доходу, починаючи з 15 червня 2022 року і до повноліття дитини. З довідки-розрахунку державного виконавця вбачається, що заборгованість з 20 червня 2022 року по 01 січня 2023 року - 995,00 грн. З пояснень сторін судом встановлено, що після припинення спільного проживання малолітній син [PERSON] , 2013 року народження, проживав з матір`ю, спір щодо місця проживання дитини був відсутній. На початку 2023 року [PERSON] почав проживати з батьком, який перевів дитину до навчального закладу за своїм місцем проживання, проти чого мати заперечує. Між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини, що також підтверджується талоном-повідомлення єдиного обліку №074947 про прийняття і реєстрацію заяви [PERSON] про те, що її колишній чоловік взяв спільного сина. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. На підтвердження доводів свого позову [PERSON] надала суду акт обстеження №40 від 18 січня 2023 року, у якому вказано, що в орендованій квартирі [ADDRESS] , [PERSON] створені умови для навчання, відпочинку; договір оренди квартири. Відповідно до довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №ЦКС00000001 від 16 січня 2023 року [PERSON] займає посаду редактором мультимедійних засобів масової інформації з середнім заробітком 19 000 грн. та має позитивну характеристику. Характеристика учня [PERSON] за період навчання у Броварському ліцеї №9 є посередньою, але вказано, що [PERSON] має охайний вигляд, забезпечений всім необхідним шкільним приладдям та речами, які необхідні для навчання. За період спільного проживання з матір`ю, остання відводила сина займатись легкою атлетикою (довідка ДЮСШ №1 Київської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Спартак»). 28 травня 2020 року [PERSON] заключала декларацію №0001-1932-9Х про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, для дитини [PERSON] , 2013 року народження, у КНП Броварської міської ради Броварського міського центру первинної медико-санітарної допомоги; та декларацію №0001-Х609-ТАА0 ТОВ «Вета-Плюс». Позитивно охарактеризували [PERSON] як мати допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підтвердження доводів зустрічного позову [PERSON] також надав суду характеристики на дитину [PERSON] як учня КЗСО «Софіївсько-Борщагівський ліцей» Борщагівської сільської ради Бучанського району, за якою у дитини спостерігається позитивна динаміка та інтерес до навчання. Рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області №62\\2 від 28 лютого 2023 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] . Згідно експертного висновку психолога станом на 12 січня 2023 року після проведених бесід, опитувань [PERSON] надає перевагу життю разом з батьком та її дружиною, довіряє їм, потребує їхньої опіки, бажає жити в умовах які надає сім`я батька. Також батько [PERSON] має позитивну характеристику за місцем проживання, сплачував аліменти за судовим рішення (судови й наказ по справі 361/2320/22), заборгованість відсутня, здійснював грошові перекази на картку [PERSON] , ( [PERSON] ) ще з 2019 року. Відповідно до висновку психологічного діагностико-консультативного дослідження дитини від 30 червня 2023 року у дитини констатована позитивна динамка психічного стану хлопчика внаслідок проживання у безпечному для нього середовищі з батьком [PERSON] , до якого хлопець має виражену емоційну привязливість. За частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). З поданих суду доказів не встановлено обставин для непогодження з рішенням органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком. Позивач лиш вказала, що він є не обов`язковим для суду, основний спір вирішується в суді, разом з тим, не вказала які саме важливі обставини не досліджувались на засіданні комісії, що вплинули на повноту та правильність прийнятого рішення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20). Щодо думки дитини [PERSON] , [INFO] . У судовому засідання 21 вересня 2023 року було заслухано думку [PERSON] . Хлопчик суду пояснив, що коли проживав з мамою бачив як маму бив її співмешканець. Останні місяці проживає з батьком та бажає надалі проживати з татом. З мамою проживати не бажає. Розповів, що у них з татом налагоджений ритм життя, тато про нього піклується, проводить з ним час, будь-яких незручностей щодо даного укладу не висловив. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган. За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Суд не приймає посилання представника позивача, що думка дитини не може прийматись до уваги, оскільки на час її заслуховування [PERSON] не виповнилось 10 років, оскільки чинним законодавством надано право дитині бути заслуханою щодо питань, які стосуються її особисто, при цьому вік дитини не обмежується (лише з 10 років). Крім того не обґрунтовано в чому думка дитини є неправильною, не відповідає його психоемоційному стану саме на момент вирішення спору. При вирішенні спору до уваги бере та враховує вік дитини та можливість нею самостійного формулювання своєї власної думки щодо визначення місця проживання, можливі ризики негативних наслідків на моральний стан дитини. При цьому з пояснень [PERSON] вбачається, що більш затишно та комфортно йому саме в родині батька. Вцілому з пояснень дитини вбачається, що [PERSON] вже має усталений ритм життя. Однаково любить своїх батьків, будь-яких побоювань батька судом не встановлено, хоча до матері відчуває образу через колишнього співмешканця. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд критично оцінює докази позивача щодо неприйняття участі у вихованні дитини після припинення спільного проживання. Так, з довідок ДНЗ (ясла-садок) №149 вбачається, що протягом відвідування дитиною садочку з 08 травня 2019 року по 02 березня 2020 року батько дитину не приводив, не забирав, батьківські збори не відвідував. Разом з тим, враховуючи роздільне проживання батьків в різних населених пунктах, робочу зайнятість, тому забирати-приводити дитину у садочок (також у робочі дні) не завжди видається можливим. Відвідування батьківських зборів не може підтверджувати зацікавленість батьків дитиною. Інші відомості щодо оплат вказані зі слів матері, при виданні довідок директором не досліджувалось походження цих коштів (чи це заробіток матері, чи надані батьком кошти). Натомість на даний час при навчанні дитини за місцем свого проживання [PERSON] постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, постійно відвідує батьківські збори. Але про відвідування зборів [PERSON] , приведення-забирання дитини зі школи нічого не вказано, що не може вказувати відсутність інтересу матері до дитини. Відповідно до поданих суду доказів вбачається, що як мати, так і батько дитини мають житло, працюють, мають дохід, створили для дитини умови проживання, відпочинку, навчання. Як мама, так і тато люблять свого сина, бажають для нього найкращого. Батьки не мають шкідливих звичок. При прийнятті рішення, суд враховує думку психолога, викладену у висновку: «Разом з тим, в процесі діагностико-консультативного спілкування виявив деяку тривожність, уникав зорового контакту, стискав та перебирав пальці рук, коли мова йшла про матір, з якою пов`язані психотравмуючі для дитини спогади, внаслідок яких [PERSON] не має бажання спілкуватись та проживати з мамою». Доказів на спростування даного висновку позивач суду не надав, не просив призначити експертизу. Допитані в судовому засіданні свідки об`єктивних обставин проживання [PERSON] з матір`ю у період їх проживання зі співмешканцем суду не повідомили, про більшість обставин їм відомо зі слів самої позивачки. Їх покази більш стосувались характеризуючих даних позивача та свого суб`єктивного бачення ситуації, що склалась. З огляду на викладене суд, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дитини, її думку щодо місця проживання, психоемоційний стан дитини, виходячи з балансу інтересів дитини та батьків, з найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дитини з батьком буде максимально відповідати інтересам дитини. При цьому суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з батьком не впливає на його взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20). Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Таким чином, виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає правильним визначити місце проживання дитини з батьком за місцем його фактичного теперішнього проживання, що ґрунтується на вимогах закону, підтверджується матеріалами справи та спрямовані на забезпечення гармонійного розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. Тому у задоволенні позову [PERSON] суд відмовляє та задовольняє позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст.180 СК України. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , 2013 року народження, проживає з батьком з січня 2013 року, перебуває на його утриманні. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, станом на 27 березня 2023 року між сторонами існував спір про визначення місця проживання дитини, який вирішений лише прийнятим судом рішення. За цей час [PERSON] не звертався з вимогами про припинення стягнення аліментів, оскільки фактично дитина проживала з ним. Тому аліменти підлягають стягненню з дати прийняття судом рішення - 31 жовтня 2023 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. З огляду на те, що дитина проживає з батьком, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів її доходів до досягнення дитиною повноліття, як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України. Вимоги про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини задоволенню не підлягають, оскільки позивач за зустрічним позовом не надав доказів на підтвердження стягнення аліментів саме у такому розмірі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved