Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

04 серпня 2023 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Ігнатенко В.М., звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з вищевказаним позовом, в якому просить: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Peugeot», модель «Expert», 1999 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , у розмірі 63 080 гривень 83 копійки; визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0985 га, з кадастровим номером 7110500000:09:002:0478, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 листопада 1995 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який розірвано заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 01 лютого 2016 року, у цивільній справі №703/6416/15-ц, 2/703/2410/15. 14 листопада 1996 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку, який 14 листопада 1996 року зареєстрований Смілянською біржею (філією ТБ «Київська Біржа нерухомості Джі-Ай-Пі») в реєстрі обліку біржевих угод під №1-05/96, за умовами якого [PERSON] набув у власність жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06 червня 2013 року проведено державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на будинок [ADDRESS] . Крім того, з 26 листопада 2008 року позивач [PERSON] є власником автомобіля марки «Peugeot», модель «Expert», 1999 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Вищевказані будинок з надвірними спорудами та транспортний засіб були придбані за спільні кошти позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] у період їхнього перебування у шлюбі в інтересах сім`ї та використовувалися ними спільно під час перебування у шлюбі, внаслідок чого є спільною сумісною власністю позивача та відповідача і кожному з них належить по 1/2 частині цього майна. Рішення, якими вищевказані автомобіль та будинок з надвірними спорудами визнані особистою приватною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] відповідно, судом не приймали. Після розірвання шлюбу та до даного часу автомобілем марки «Peugeot», модель «Expert», 1999 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , який зареєстрований на праві власності за позивачем [PERSON] , фактично володіє та користується відповідач [PERSON] . З врахуванням викладеного, позивач [PERSON] вважає, що за нею підлягає визнанню право власності на 1/2 частини будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також на її користь підлягає стягненню компенсація 1/2 частини вартості автомобіля марки «Peugeot», модель «Expert», 1999 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , який зареєстрований на праві власності за нею, вартість якого становить 126 161 гривня 67 копійок.\~\~ Також, рішенням Смілянської міської ради Черкаської області від 29 серпня 2013 року №43-78/УІ «Про надання земельної ділянки [PERSON] для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] » вирішено, зокрема: 1. Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] , загальною площею 0,0985 га у власність; 2. Передати [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 7110500000:09:002:0478) площею 0,0985 га на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; 3. [PERSON] зареєструвати земельну ділянку та право власності на землю в порядку, встановленому чинним законодавством; 4. Управлінню Держземагенства у Смілянському районі Черкаської області внести необхідні зміни в земельно-облікову документацію. У подальшому, відповідачем [PERSON] отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 31 березня 2014 року, відповідно до якого він набув права господарського віддання на вищевказану земельну ділянку, та здійснено державну реєстрацію права власності на неї. Позивач вважає, що вищевказана земельна ділянка набута відповідачем [PERSON] у власність шляхом приватизації, та приймаючи до уваги, що будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача, відтак у разі поділу вказаного будинку з надвірними спорудами між подружжям та виділу конкретної частини цього будинку з надвірними спорудами позивачу, тобто особі, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою площею 0,0985 га, з кадастровим номером 7110500000:09:002:0478, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований вказаний будинок з надвірними спорудами, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку з надвірними спорудами у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Ухвалою судді від 08 серпня 2023 року відкрито провадження за вказаним позовом, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, роз`яснено відповідачу право на подання до суду відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідачем відзив на позовну заяву до суду не подано. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Ігнатенко В.М. у судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи проводити без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на їх задоволенні наполягають, при цьому повідомив, що розрахунок судових витрат буде подано додатково. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, викладені у позовні обставини підтверджує, позов визнає. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію сторін, яка викладена в процесуальних документах, які надійшли від них до суду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Смілянської міської ради народних депутатів Черкаської області 04 листопада 1995 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 04 листопада 1995 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 04 листопада 1995 року зроблено запис за №598. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 01 лютого 2016 року, у цивільній справі №703/6416/15-ц, 2/703/2410/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вирішено: позов задовольнити повністю; розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Смілянської міської ради народних депутатів Черкаської області, актовий запис від 04 листопада 1995 року №598. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.153 ЦК УРСР (у редакції, чинній станом на 14 листопада 1996 року), договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст.224 ЦК УРСР (у редакції, чинній станом на 14 листопада 1996 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, чинній станом на 14 листопада 1996 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. 14 листопада 1996 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку, який 14 листопада 1996 року зареєстрований Смілянською біржею (філією ТБ «Київська Біржа нерухомості Джі-Ай-Пі») в реєстрі обліку біржевих угод під №1-05/96. Згідно п.1 вказаного Договору, [PERSON] продала, а [PERSON] купив жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.2 зазначеного Договору, цей будинок побудований в 1962 році. Будинок глиняний, дах під шифером. Загальна площа всієї споруди дорівнює 61,8 кв.м. Житлова площа складає 29,9 кв.м. Згідно п.3 вказаного Договору, у дворі цього будинку знаходяться господарські споруди: сарай, туалет. Розмір земельної ділянки 10.10 кв.м. Відповідно до п.13 зазначеного Договору, відповідно до ст.227 Цивільного кодексу України договір підлягає обов`язковій реєстрації в Смілянській дільниці БТІ Черкаської області. Як вбачається з відомостей, що зазначені у вказаному Договорі, 18 листопада 1996 року право власності на будинок [ADDRESS] зареєстроване в Смілянському бюро технічної інвентаризації за відповідачем [PERSON] . Згідно ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 червня 2013 року за №447042206, 06 червня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області Миколенко Т.О., на підставі договору купівлі-продажу (біржева угода) №1-05/96 від 14 листопада 1996 року, проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05 липня 2023 року за №338142296, власником житлового будинку загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . У дворі цього житлового будинку знаходяться господарчі споруди: сарай, туалет. Також, як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Смілянським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Черкаській області, [PERSON] з 26 листопада 2008 року є власником автомобіля марки «Peugeot», модель «Expert», 1999 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Згідно листа №31/23-1621 від 20 липня 2023 року Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області, відповідно до ЄДР ТЗ МВС, станом на 18 липня 2023 року за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб «Peugeot», модель «Expert», 1999 року виготовлення, об`єм двигуна 1900 см.куб., потужність двигуна 55кВт, дата реєстрації за особою 07 серпня 2008 року. Вищевказані обставини об`єктивно свідчать про набуття права власності позивачем [PERSON] на вищевказаний автомобіль та відповідачем [PERSON] на зазначений будинок з надвірними спорудами у період їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому, у позовній заяві позивач [PERSON] стверджує, а відповідач [PERSON] це підтверджує, що зазначене нерухоме та рухоме майно придбане ними саме в інтересах сім`ї та використовувалися ними спільно під час перебування їх у шлюбі. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України\~ від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховного Суду\~ від 06 лютого 2018 року №235/9895/15, від 05 квітня 2018 року №404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17. Презумпція спільності права власності подружжя на спірні вищевказаний будинок з надвірними спорудами та транспортний засіб сторонами не оспорюється. Крім того, у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №621/2180/17-ц Верховний суд дійшов висновку, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 29 січня 2021 року у справі №161/14048/19, від 09 грудня 2020 року у справі №161/1122/19. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.392 ЦПК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині спірних будинку з надвірними спорудами та транспортного засобу. При цьому, згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Аналіз ст.57 СК України, якою регульовані правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку. Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю. У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зазначено, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Рішення суду, яким спірні житловий будинок з надвірними спорудами та транспортний засіб визнано особистою приватною власністю відповідача [PERSON] та позивачем [PERSON] відповідно матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.392 ЦПК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] просить, зокрема здійснити поділ вказаного майна, визнавши за нею право власності на 1/2 частини спірного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також\~ стягнути з відповідача [PERSON] на її користь компенсацію вартості 1/2 частини спірного автомобіля. Відповідно до ч.1-2, 4 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частинами 1 та 2 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Як стверджує у позовній заяві позивач [PERSON] та це підтверджує відповідач [PERSON] , після розірвання їхнього шлюбу та до даного часу спірним автомобілем, який зареєстрований на праві власності за позивачем [PERSON] , фактично володіє та користується відповідач [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс2) зазначено: «Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі №210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі №501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19)» Постановою від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивачем [PERSON] самостійно здійснено розрахунок середньої ринкової вартості спірного автомобіля, з урахуванням інформації про вартість аналогічних автомобілів, яка наявна на Інтернет-сайті для продажу автомобілів «Авторіа» (посилання https://auto.ria.com/uk/), яка становить, з урахуванням офіційного курсу національної валюти України до долару США, за даними Національного банку України станом на 26 липня 2023 року, становить 121 161 гривня 67 копійок. Відповідачем [PERSON] вартість спірного транспортного засобу, яка розрахована позивачем [PERSON] не оспорюється та визнається.\~\~\~ З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині поділу спільного майна її подружжя з [PERSON] є обґрунтованими, у зв`язку з чим в порядку поділу спільного майна подружжя: за нею підлягає визнанню право власності на 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] ; з [PERSON] на її користь підлягає стягненню компенсація вартості 1/2 частини автомобіля марки «Peugeot», модель «Expert», 1999 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , у розмірі 63 080 гривень 83 копійки. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0985 га, з кадастровим номером 7110500000:09:002:0478, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Так, рішенням Смілянської міської ради Черкаської області від 29 серпня 2013 року №43-78/УІ «Про надання земельної ділянки [PERSON] для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] », відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР, п. а, б ст.12, ст.40, ч.3 ст.116, ст.118, ч.1 п. г ст.121 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року №2768-ІІІ, ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року №3613-VІ, ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV зі змінами та доповненнями, розглянувши документацію із землеустрою [PERSON] , враховуючи пропозиції профільної депутатської комісії від 07 серпня 2013 року, Смілянська міська рада вирішила, зокрема: 1. Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] , загальною площею 0,0985 га у власність; 2. Передати [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 7110500000:09:002:0478) площею 0,0985 га на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; 3. [PERSON] зареєструвати земельну ділянку та право власності на землю в порядку, встановленому чинним законодавством. 4. Управлінню Держземагенства у Смілянському районі Черкаської області внести необхідні зміни в земельно-облікову документацію. Згідно п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакцій, чинній станом на 29 серпня 2013 року), виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до п. «а», «б» ст.12 ЗК України (у редакцій, чинній станом на 29 серпня 2013 року), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно ст.40 ЗК України (у редакцій, чинній станом на 29 серпня 2013 року), громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України (у редакцій, чинній станом на 29 серпня 2013 року), безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ч.1-9 ст.118 ЗК України (у редакції, чинній станом на 29 серпня 2013 року), громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до п. «г» ч.1 ст.121 ЗК України (у редакцій, чинній станом на 29 серпня 2013 року), громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 31 березня 2014 року, відповідач [PERSON] набув права господарського віддання на земельну ділянку площею 0,0985 га, з кадастровим номером 7110500000:09:002:0478, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05 липня 2023 року за №338142296, 27 березня 2014 року проведено державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0985 га, з кадастровим номером 7110500000:09:002:0478, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи норми законодавства України, відповідно до яких Смілянською міською радою Черкаської області прийнято вищевказане рішення від 29 серпня 2013 року №43-78/УІ «Про надання земельної ділянки [PERSON] для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] », та приймаючи до уваги підтвердження\~ відповідачем [PERSON] обставин, які викладені у позовній заяві, у тому числі щодо спірної земельної ділянки, суд приходить до висновку, що земельна ділянка площею 0,0985 га, з кадастровим номером 7110500000:09:002:0478, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , набута відповідачем [PERSON] у власність шляхом приватизації. Відповідно до ч.5 ст.61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18). За приписами ч.1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №686/9580/16-ц (провадження №61-3478св18), від 17 червня 2022 року у справі №663/2343/19 (провадження №61-5310св21) зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права та приймаючи до уваги, що будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на спірній земельній ділянці, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , відтак у разі поділу вказаного будинку з надвірними спорудами між подружжям та виділу конкретної частини цього будинку з надвірними спорудами позивачу [PERSON] , тобто особі, яка не мала права власності чи користування спірною земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку з надвірними спорудами у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що в порядку поділу спільного майна подружжя за позивачем [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1/2 частини будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та знаходиться на спірній земельній ділянці, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0985 га, з кадастровим номером 7110500000:09:002:0478, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За вказаних обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до платіжної інструкції №0.0.3129958475.1 від 04 серпня 2023 року, позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 1846 гривень 00 копійок. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 923 гривні 00 копійок. Крім того, приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 923 гривні 00 копійок. Така сума є різницею між розміром сплаченого позивачем судового збору та його частиною, яка підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. З урахуванням клопотання представника позивача щодо подання доказів понесених позивачем витрат на правову допомогу у строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України, підстави для вирішення питання щодо розподілу вказаних витрат на даний час суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved