Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

04.09.2020 року [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить зобов`язати [PERSON] демонтувати ворота та паркан, що розташовані на межі суміжних земельних ділянок за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] і відновити його порушене право шляхом встановлення відстані 1,0 м. від стіни належного йому будинку літ. А-1, вбиральні літ. П та сараю літ. О, які розташовані на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] до межі суміжної земельної ділянки за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідачки понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що йому належить на праві спільної часткової власності 100/400 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , яка розташована на земельній ділянці площею 1049 кв.м. Зазначена земельна ділянка є суміжною із земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] , яка належить на праві користування [PERSON] та [PERSON] . Фактично частина земельної ділянки, якою користуюся позивач, знаходиться на межі з частиною земельної ділянки, якою користується відповідачка [PERSON] . Позивач не має можливості обслуговувати належний йому будинок літ. А-1, вбиральню літ. П та сарай літ. О з боку земельної ділянки відповідачки, оскільки вона самовільно встановила вздовж стіни його будинку та на межі земельних ділянок паркан висотою 2,5 метрі і ворота висотою 2,5 метрів та шириною 2,12 метрів. Фактично відповідачка самовільно захватила належний позивачу 1 метр земельної ділянки від стіни його будинку. В результаті позивач позбавлений можливості підходу до стіни свого будинку, цегла почала обсипатися і з`явилося цвітіння, але він не може підійти, щоб відновити стан свого будинку. Позивач позбавлений підходу для обслуговування вбиральні і сараю, позбавлений можливості здійснювати ремонт та догляд за своїм майном та забезпечити можливість функціонування аварійних служб у випадку форс-мажорних обставин. Порушено право на належну йому на праві користування земельну ділянку, оскільки частина землі самовільно була зайнята відповідачкою. Окрім того, встановлений відповідачкою паркан із бетону на межі їхніх земельних ділянок затіняє земельну ділянку позивача, чим не дає можливості вирощувати на затіненій стороні овочі. Родина позивача має незначний дохід і вирощені на ділянці овочі мають велике значення. В таких ситуаціях паркан завжди ставлять із сітки-рабиці, щоб не порушувати права сусідів. З 01.10.2019 року набули чинності нові будівельні норми - ДБН Б.2.2- 12:2019 Планування та забудова територій, які, серед іншого, регулюють і питання відстаней між будинками, будівлями та спорудами як на власній, так і на сусідніх ділянках, відстаней до меж ділянок, протипожежних розривів тощо. Згідно п.6.1.41 при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємоузгоджене водовідведення. Відповідачкою порушені вищевказані вимоги закону, а тому позивач змушений звернутися за захистом свого права до суду. Ширина встановлених відповідачем воріт складає 2,12 метрів, частина її паркану фактично розташована на земельній ділянці позивача, тому позивач вважає, що ворота необхідно демонтувати і повернути йому передбачений законом 1 метр від стін його будинку, вбиральні та сараю для їх обслуговування. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.09.2020 року було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Не погоджуючись із позовними вимогами, 27.10.2020 року відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить залишити позовні вимоги [PERSON] без задоволення. У відзиві зазначила, що вона відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.04.2018 року придбала 1/3 частку на житловий будинок з прибудовами та надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою на земельній ділянці знаходяться: житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами, житловою площею 71,7 кв.м, загальною площею 124,3 кв.м та надвірні будівлі: сараї літ. «Б,К», льохи літ. «Г,Д», вбиральні літ. «З,Ж», гараж літ. «И», колодязь літ. «Е», огорожа та споруди № 1-5,І. Так, відповідно до вищезазначеного договору 1/3 частка у праві власності на житловий будинок була придбана [PERSON] разом з прибудовами та надвірними будівлями, в тому числі з огорожею. У технічному паспорті на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] на плані земельної ділянки зазначена огорожа під № 1.Тобто доводи позивача, що [PERSON] самовільно встановила вздовж стіни його будинку паркан і самовільно захватала належний йому 1 метр земельної, ділянки від стіни його дому не відповідає дійсності. Оскільки вищезгаданий паркан (огорожа) був встановлений ще попередніми власниками, а не нею, так як вона придбала 1/3 частку житлового будинку вже разом з парканом. Так, позивач на момент купівлі ним 100/400 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] по сусідству з відповідачем [PERSON] добре знав та бачив, що огорожа, яку, як стверджує позивач, була встановлена саме відповідачкою, на момент купівлі ним житлового будинку 22.07.2020 року вже була встановлена. Крім того, факт наявності огорожі на момент купівлі відповідачем 1/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] підтверджує скрін з сайту з датою оголошення від 20.04.2017 року про продаж 1/3 частин житлового будинку, який був придбаний відповідачем, на якому чітко видно, що огорожа вже мала місце. Тому позивач свідомо вводить суд в оману щодо нібито встановлення огорожи відповідачем. Стосовно земельної ділянки, на якій розташовані домоволодіння за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , то вона перебуває в користуванні, право власності на неї не оформлене, жодних документів позивачем подано не було, в тому числі щодо меж земельних ділянок. Твердження позивача про те, що спірний паркан затіняє земельну ділянку позивача та не дає можливості вирощувати на ній овочі не підтверджено жодними доказами, а тому є таким, що не відповідають дійсності. Після придбання позивачем зазначеного домоволодіння, відносини з ним були цілком хорошими, жодних конфліктів між ними не було, проте пізніше позивач став пред`являти претензії стосовно спірної огорожі, вести себе зовсім неприйнятним чином. Позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач самовільно зайняла частину земельної ділянки, якою користується позивач, позовні вимоги є взагалі необґрунтованими, не підтвердженими жодним належним та достатнім доказом. З урахуванням викладеного просить суду залишити позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії та порушеного права без задоволення. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у сумі 7300 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.12.2020 року, замінено третю особу [PERSON] на [PERSON] . 11.03.2021 року представник позивача адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. подала до суду заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, в якій просить встановити постійний та безоплатний сервітут на земельній ділянці домоволодіння [ADDRESS] шляхом надання можливості проходу та проїзду через ворота літ. «№5» по території вказаної земельної ділянки до зовнішньої стіни будинку літ. А-1 домоволодіння [ADDRESS] його власнику для обслуговування і здійснення ремонту; стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. 20.05.2021 року від представника позивача адвоката Жарової-Тітарьової Л.М надійшла заява про виклик свідків, яка протокольною ухвалою суду від 06.07.2021 року була задоволена. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2021 року у справі була призначена експертиза. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02.08.2021 року поновлено провадження у справі, експертиза проведена не була, у зв`язку із тим, що експерти Харківського науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України не проводять експертизи по земельному сервітуту. За клопотанням представника позивача судом, 09.08.2021 року було призначено судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження по справі до проведення експертизи. 28.12.2022 року до суду надійшов висновок експерта № 20028/28601-28611 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 09.12.2022 року. У зв`язку з відрядженням головуючого судді Горбунової Я.М. до іншого суду, 28.12.2022 року відбувся повторний автоматизований розподіл справи, яка була розподілена на суддю Олійника О.О. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02.01.2023 року відновлено провадження по справі. Розгляд справи розпочато спочатку. Призначено підготовче судове засідання. Залучено до участі у даній справі, в якості третьої особи Харківську міську раду. 30.01.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Сластнікова Г.О. подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позивач жодного обов`язкового документу при розгляді справи за суттю до суду не надав, жодної обов`язкової норми не виконав, жодного пояснення чому він не виконує зазначені норми чинного законодавства до суду не подав, тому суд повинен відмовити в задоволенні позову, бо позовна заява подана не у спосіб визначений чинним законодавством України та є необґрунтованою необхідними, письмовими доказами у справі. Крім того зазначила, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови, спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Виходячи із заявлених позовних вимог та враховуючи висновок судової експертизи можливо прийти до висновку, що спосіб здійснення земельного сервітут позивачем не є найменш обтяжливим для відповідача. Необхідно зазначити, що в позові позивачем взагалі не обґрунтовано необхідності ремонту зазначеної зовнішньої стіни будинку і як часто він її збирається ремонтувати, ця обставина дуже важлива для відповідача, бо у відповідача двоє маленьких діточок, дворик біля будинку дуже малий, і якщо на її земельній дільниці будуть постійно знаходиться чужі чоловіки, не зрозуміло з якими мотивами, то для відповідача взагалі вказаний сервітут викликає жах, бо він може призвести до негативних наслідків пов`язаних зі життям, здоров`ям та психікою малолітніх дітей. Відповідач просить суд врахувати і цю обставину під час ухвалення рішення суду. Позивач не довів належними та допустимими доказами факт неможливості використання належної йому земельної ділянки без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, а також відсутності можливості задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановлення земельного сервітуту на проїзд чи прохід через належну відповідачеві земельну ділянку. З огляду на вказані обставини, просить повністю відмовити у задоволенні позову. 13.02.2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. подала заяву, в якій виклала уточнені позовні вимоги з урахуванням висновку експерта та просить суд встановити для [PERSON] постійний, безстроковий та безоплатний сервітут у вигляді користування земельною ділянкою [ADDRESS] з можливістю проходу через неї згідно другого варіанту висновку судової земельно-технічної експертизи від 09.12.2022 року № 20028/28601 -28611, проведеної експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», а саме: межі земельного сервітуту на території земельної ділянки садиби [ADDRESS] площею 10,6 кв.м., який пропонується встановити на користь [PERSON] для обслуговування і здійснення ремонту стіни житлового будинку літ. «А-1» та конструкцій погребу літ. «Д» садиби [ADDRESS] , що розташовані по межі між садибами, проходить наступним чином: - відрізок «аб» розміром 1,53 м; - відрізок «бв» розміром 1,0 м; - відрізок «вг» розміром 10,68 м; - відрізок «гд» розміром 1,0 м; - відрізок «да» розміром 9,17 м. Для користування [PERSON] земельним сервітутом необхідно в районі розташування погребу літ. «Д» демонтувати частину огорожі, яка на праві власності належить власнику садиби [ADDRESS] та улаштувати хвіртку. На період проведення позивачем ремонтних робіт, для забезпечення безперешкодного мінімального проходу (не менше 0,75м.) до квартири відповідача у садибі [ADDRESS] , позивачу необхідно встановити будівельні риштування та складувати будівельні матеріали (на території сервітуту) на відстані не більше 1.0 м від зовнішньої стіни будинку літ. А-1 садиби № 28. Стягнути з відповідача [PERSON] понесені позивачем [PERSON] судові витрати. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.02.2023 року, залучено до участі у даній справі, в якості співвідповідачів Харківську міську раду та [PERSON] . 16.02.2023 року засобами електронної пошти на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Сластнікової Г.О. надійшла зустрічна позовна заява, в якій остання просить суд усунути перешкоди [PERSON] у користуванні своєю власністю, садибою [ADDRESS] , шляхом: зобов`язання [PERSON] знести (демонтувати) стіну житлового будинку літ. «А-1» садиби № 28 та стіну погребу літ. «Д», які знаходяться на самій межі із суміжною земельною ділянкою [ADDRESS] , оскільки ці будови зведенні з грубими порушеннями діючих будівельних норм і правил; зобов`язання [PERSON] відновити межу, що розділяє земельні ділянки [ADDRESS] та [ADDRESS] , забезпечивши відстань від найбільш виступаючої конструкції стін [ADDRESS] до межі сусідньої ділянки по [ADDRESS] не менше 1,0 м.; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у вигляді вартості ремонтно-відновлювальних робіт (з урахуванням ринкової вартості будівельних матеріалів) у розмірі 17 700, 20 грн., дезінфікуючих засобів на суму 1480, 00 грн. які необхідно було придбати для усунення пошкоджень житлового будинку [ADDRESS] , а також витрати на придбання медикаментів для лікування дітей у розмірі 20 089.87 грн., разом - 39 270,07 грн.; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у вигляді сплачених сум за надання правничої допомоги адвокатом в розмірі 23 650,00 грн. та судовий збір у сумі 1610,40 грн., разом судові витрати, що склали 25 260, 40 грн. 20.02.2023 року на адресу суду від відповідачки [PERSON] надійшла заява, в якій остання заперечує проти задоволення первісних позовних вимог, зустрічну позовну заяву підтримує у повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.03.2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення матеріальної шкоди. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31.03.2023 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Сластнікової Г.О. про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони будь-яким органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Центру надання адміністративних послуг, Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, відділу Держгеокадастру в м. Харкові вчиняти будь-які дії по оформленню та реєстрації права власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2023 року закрито підготовче судове засідання. 20.09.2023 року представник відповідача Харківської міської ради Руденко Д.Ю. подала пояснення, в яких зазначила, що земельні ділянки за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , не сформовані, інформація про них до Державного земельного кадастру не внесена. Згідно з положеннями ст. 100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а)усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б)земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в)землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Згідно з вимогами ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутня інформація щодо державної реєстрації права власності або користування на земельну ділянку по [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок загальною площею 124.3 кв.м, житловою площею 71.7 кв.м, з прибудовами та надвірними будівлями, за: [PERSON] на 2/3 частки домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2020 виданого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В. та зареєстрованого за № 4273; [PERSON] на 1/3 частки домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2018 виданого приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С.О. та зареєстрованого за № 626. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано право спільної часткової власності на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами, дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 114,6 кв.м, житловою площею 77,4 кв.м, житловий будинок літ. «Б-1» з прибудовами, дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 121,5 кв.м, житловою площею 95,5 кв.м та надвірні будівлі до них: сараї літ. «В», «Е», «О», погріб літ. «Д», душ літ. «М», вбиральня літ. «П», огорожі №1,4,9,10, дворовий водопровід № 5, вигрібні ями № 6,7,8, вимощення I, II, за: [PERSON] на 100/400 часток домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу часток житлових будинків від 22.07.2020, виданий приватним нотаріусом ХМНО Малаховой) Г. І та зареєстрований за № 2107; [PERSON] на 25/300 часток домоволодіння на підставі договору дарування частки житлових будинків від 10.06.2020 виданий приватним нотаріусом ХМНО Малаховой) Г. І та зареєстрований за № 1624; [PERSON] на 25/300 часток домоволодіння на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2019 по справі № 643/14575/19 та договору дарування частини домоволодіння від 06.04.2001 виданий приватним нотаріусом ХМНО Полікашиним Ю.В. та зареєстрований за № 1431; [PERSON] на 25/300 часток домоволодіння на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2019 по справі № 643/14575/19 та договору дарування частини домоволодіння від 06.04.2001 виданий приватним нотаріусом ХМНО Полікашиним Ю.В. та зареєстрований за № 1431; [PERSON] на 50/100 часток домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.12.2018 № 1-1033, виданий державним нотаріусом Десятої Харківської державної нотаріальної контори Верещакою Г.Л. та рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.12.2019 по справі № 643/14575/19. Відповідно до частини 2 статті 100 ЗК України, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельним кодексом України передбачено два види права користування земельною ділянкою, а саме право постійного користування (стаття 92 ЗК України) та право оренди земельної ділянки (стаття 93 ЗК України). Земельні ділянки розташовані по [ADDRESS] не сформовані, рішення про надання в користування або передачі у власність вказаних земельних ділянок Харківською міською радою не приймалося. Зі змісту статті 100 ЗК України та статті 402 ЦК України вбачається, що встановлення сервітуту здійснюється у таких правових формах, як договір, закон, заповіт або рішення суду. Цей перелік є вичерпним. Згідно з частинами першою, третьою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Позивач звернувся з листом від 23.01.2023 до Харківської міської ради з пропозицією укласти договір про встановлення земельного сервітуту для користування земельною ділянкою по [ADDRESS] . Відповідно до опису вкладення у поштове відправлення, вищевказаний лист відправлено 06.02.2023. Харківська міська рада отримала даний лист 09.02.2023. Але, відповідно до матеріалів справи, вже 13.02.2023 представник позивача звернувся до суду з заявою про залучення Харківської міської ради у якості співвідповідача та зміну позовних вимог. Таким чином, представник позивача передчасно звернувся до суду з вимогою про встановлення сервітуту, визначивши Харківську міську раду відповідачем. Також, звертає увагу, що даний спір стосується і інших власників об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інформація щодо волевиявлення інших власників домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , щодо проведення ремонтних чи інших будівельних робіт в матеріалах справи відсутня. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач збирається здійснити ремонтні/будівельні роботи житлового будинку, який належить йому на праві спільної часткової власності, який не є виділеним в окремий об`єкт нерухомого майна то інші власники даного житлового будинку повинні викласти свою думку з приводу предмету позову, зокрема і щодо встановлення сервітуту. Також, звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури приєднання до електричних мереж» № 1657-ІХ від 15.07.2021, який набрав чинності 20.08.2021, Земельний кодекс України було доповнено статтею 124-1 «Порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності». Зокрема, у цьому законі зазначено, що особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з клопотанням у разі, якщо земельна ділянка не передана у користування або у разі необхідності встановлення земельного сервітуту на землях, не сформованих у земельні ділянки, - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності; (п.п. «а» ч. 1 ст. 124-1 ЗК України). Таким чином, станом на момент звернення позивача до Харківської міської ради, законодавством вже було визначено порядок дій та процедуру встановлення сервітуту на землях комунальної форми власності. Враховуючи вищевикладене, на думку Харківської міської ради, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. позовні вимоги в уточненій редакції підтримала, прохала їх задовольнити. Зазначила, що позивач не має доступу до стін власного будинку для проведення їх обслуговування та ремонту, оскільки відповідачка його не допускає до них. Оскільки позивачу необхідно обслуговувати свій будинок та інші споруди, просить встановити сервітут. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Сластнікова Г.О. у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідачка [PERSON] пояснила, що може надати тимчасовий доступ до стіни будинку позивача для її ремонту у чітко визначений обмежений час, однак просила зазначити його коли саме він планує здійснювати ремонт. Вона проти постійного сервітуту. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сластнікова Г.О. надала пояснення відповідно до свого відзиву на позовну заяву та зазначила, що навіть якщо буде задоволений позов, таке рішення неможливо буде виконати, оскільки воно суперечить чинному законодавству. У земельній ділянці немає кадастрового номеру, відсутність якого, на думку адвоката, унеможливлює встановлення сервітуту на цій ділянці. Також, звертала увагу суду на те, що позивачем порушений досудовий порядок врегулювання спору. [PERSON] не заперечувала проти встановлення тимчасового сервітуту. Також, зазначила, що у разі встановлення сервітуту та перебування на земельній ділянці будівельних риштувань та будівельних матеріалів для ремонту буде перешкоджати проходу відповідачу [PERSON] з двору на вулицю, що є порушення норм ДБН та пожежної безпеки. Крім того, вважає, що дітям відповідача [PERSON] може бути завдана шкода встановленням сервітуту і перебуванням на земельній ділянці відповідача сторонніх осіб. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розглядати справу в її відсутність. Представник відповідача Харківської міської ради у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у зв`язку із тим, позивачем був порушений порядок визначений законодавством щодо процедури встановлення сервітуту на землях комунальної форми власності. А тому, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Також, у судовому засіданні був допитаний експерт, який робив висновок судової земельно-технічної експертизи № 20028/28601-28611 від 09.12.2022 року. Експерт у судовому засіданні підтвердив висновки до яких від дійшов у ході свого дослідження та запропонував другий варіант встановлення земельного сервітуту, який графічно позначений червоним кольором у додатку №3 до висновку судової земельно-технічної експертизи. Також експерт зазначив, що позивач не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, оскільки всеодно доведеться демонтувати частину огорожі, яка їй належить на праві власності та прилягає впритул до стіни будинку позивача чим заважає йому обслуговувати та ремонтувати стіну свого будинку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що проживає у будинку [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком [PERSON] , який придбали у 2020 році. Вони спілкувались зі своїм чоловіком з приводу необхідності встановлення сервітуту для обслуговування і ремонту стіни свого будинку, яка прилягає до земельної ділянки відповідачки [PERSON] . Це питання почало підніматися одразу після того як вони переїхали у цей будинок. У травні 2020 року вони підійшли до сусідки [PERSON] та спитали чи можна отримати доступ до стіни свого будинку. [PERSON] одразу відмовилась надати доступ позивачу до стіни його будинку, та пояснила, що це її територія і я тут хозяйка. Тому [PERSON] вирішив звернутися до суду із даним позовом. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] адвоката Жарової-Тітарьової Л.М., відповідачки [PERSON] , представника відповідача [PERSON] адвоката Сластнікової Г.О., представника відповідача Харківської міської ради Руденко Д.Ю., допитавши свідка та експерта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з такого. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.07.2020 року, позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 100/400 частин житлового будинку літ. «А-1» з прибудовами, дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 114,6 кв.м, житловою площею 77,4 кв.м, житловий будинок літ. «Б-1» з прибудовами, дерев`яний, обкладений цеглою, загальною площею 121,5 кв.м, житловою площею 95,5 кв.м та надвірні будівлі до них: сараї літ. «В», «Е», «О», погріб літ. «Д», душ літ. «М», вбиральня літ. «П», огорожі № 1, 4, 9, 10, дворовий водопровід № 5, вигрібні ями № 6, 7, 8, вимощення I, II, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, часток житлових будинків, серія та номер: 2107, виданий 22.07.2020 року. Згідно до договору купівлі продажу житлового будинку від 06.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, відповідачка [PERSON] є власником 1/3 частки житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями, що розташований за адресою : [ADDRESS] . З вказаною адресою на земельній ділянці знаходяться: житловий будинок літ «А-1» з прибудовами, житловою площею 71,7 кв.м., загальною площею 124,3 кв.м. та надвірні будівлі: сараї літ «Б, К», льохи літ. «Г, Д», вбиральні літ. «З, Ж», гараж літ. «И», колодязь літ. «Е», огорожа та споруди № 1-5, І. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.09.2020 року, відповідачка [PERSON] є власником 2/3 частки житлового будинку з прибудовами та надвірними будівлями, що розташований за адресою : [ADDRESS] , на підстав договору купівлі-продажу, серії та номер: 4273, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір Я.В. Як було встановлено судом, позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 100/400 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , які відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого за станом на 25.09.2019 року, розташовані на земельній ділянці загальною площею 1049 кв.м. (том 1 а.с. 10). З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого за станом на 25.09.2019 року, частина домоволодіння позивача [PERSON] є суміжною із домоволодінням за адресою [ADDRESS] , якою володіють та користуються відповідачі - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та копії інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , власником земельних ділянок, на яких розміщені зазначені житлові будинки, є Харківська міська рада. Земельні ділянки за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , не сформовані, інформація про них до державного земельного кадастру не внесена. Проте, згідно з матеріалами справи, а саме том 3 а.с. 137, судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 01.06.2006 року за адресою домоволодіння [ADDRESS] зареєстрована земельна ділянка площею 719 кв.м. (Рішення виконкому Московської ради № 147 від 10.05.1955 року), що свідчить про законність перебування у володінні відповідачки [PERSON] земельної ділянки на якій позивач просить суд встановити сервітут. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Сластнікової Г.О. та представника відповідача Харківської міської ради з приводу неможливості встановлення сервітуту на не сформованій земельній ділянці без кадастрового номеру та з приводу того, що власником земельної ділянки є Харківська міська рада, позаяк ці доводи спростовуються матеріалами справи, а відсутність кадастрового номеру за умови, що земельна ділянка виділялась у володіння та користування власнику будинку у законний спосіб, рішенням органу місцевого самоврядування хоча й у 1955 році не може слугувати підставою для відмови у встановленні сервітуту за умови порушення прав позивача на вільне володіння своїм майном. Не є перешкодою для задоволення позовних вимоги і те, що земельна ділянка позивача, яка знаходиться під будинком [ADDRESS] не сформована та їй не присвоєний кадастровий номер, позаяк позивач є землекористувачем цієї ділянки на підставі законного володіння будинком, який розташований на цій земельній ділянці та просить встановити сервітут на земельній ділянці будинку [ADDRESS] для обслуговування та ремонту будинку за [ADDRESS] , який належить йому на праві приватної власності. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Статтею 120 ЗК України визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, відповідно до частин першої та четвертої статті 120 ЗК України, в редакції станом на 01.04.2018 року яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин (а саме придбання частини будинку відповідачем [PERSON] 06.04.2018 року, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При цьому під час застосування положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України судам слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 27 грудня 2022 року у справі № 296/12087/19, від 20 січня 2021 року у справі №318/1274/18, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступлення від наведених висновків та погодилася із застосуванням судами статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України. Позивач [PERSON] у позовній заяві зазначає, що паркан висотою 2,5 метрів, який належить і яким користується відповідачка [PERSON] , розташований впритул до будинку позивача. Позивач не має можливості обслуговувати належний йому будинок літ. А-1 з боку домоволодіння відповідача. Доступу до стіни будинку позивача з боку домоволодіння за адресою [ADDRESS] перешкоджають металеві ворота літ. «№5» висотою 2,5 метрів та шириною 2,12 метрів, які належать відповідачу [PERSON] . В результаті чого позивач позбавлений можливості підходу до стіни свого будинку. Цегла на стіні його будинку почала обсипатися і з`явилося цвітіння, але він не може підійти, щоб відновити стан свого будинку. Також позивач позбавлений підходу для обслуговування належних йому вбиральні і сараю. Позивач позбавлений можливості здійснювати ремонт та догляд за своїм майном та забезпечити можливість функціонування аварійних служб у випадку форс-мажорних обставин. Недотримання вимог закону змусило позивача звернутися за захистом свого права до суду. Згідно технічного паспорту від 25.01.2019 року на домоволодіння по [ADDRESS] , відмітки по самовільному будівництву відсутні (том 1 а.с. 9). Для своєчасного підтримання будинку, необхідно проводити його поточний ремонт. Поточний ремонт повинен проводитись з періодичністю, яка забезпечує ефективну експлуатацію будівлі. Отже, між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] виник спір з приводу доступу (безперешкодного проходу) до зовнішньої стіни належного позивачу будинку за адресою: [ADDRESS] , з боку житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що житловий будинок позивача знаходиться на незначній відстані від межі земельної ділянки, що унеможливлює встановлення конструкцій необхідних для проведення капітальних та поточних ремонтних робіт без використання суміжної земельної ділянки . Позивач не має можливості здійснити необхідний поточний чи капітальний ремонт будівлі в якій він проживає без доступу до суміжної земельної ділянки. У зв`язку з впливом зовнішніх факторів, атмосферних вод, замокання стіни та впливом часу, стіна будинку може руйнуватися, для чого необхідно отримати доступ до стіни будинку через земельну ділянку, користувачем якої є відповідачка [PERSON] . У свою чергу відповідачка [PERSON] відмовляється в добровільному порядку надати доступ до стіни позивача, шляхом надання права використовувати її земельну ділянку. Відповідно до ст. 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої - третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321, 391 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З 01.10.2019 року набули чинності нові будівельні норми - ДБН Б.2.2- 12:2019 Планування та забудова територій, які, серед іншого, регулюють і питання відстаней між будинками, будівлями та спорудами як на власній, так і на сусідніх ділянках, відстаней до меж ділянок, протипожежних розривів тощо. Згідно п.6.1.41 при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок або взаємоузгоджене водовідведення. За ст. 103 ЗК України визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). За змістом вказаної статті право добросусідства являє собою сукупність прав власників та користувачів земельних ділянок на найбільш повне, безпечне та комфортне користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення. Судом встановлено, що позивач зверталася до відповідачки [PERSON] , з метою вирішення спору, однак відповідачка не бажає встановлювати постійний сервітут. Після проведення судової земельно-технічної експертизи позивач 23.01.2023 року звернувся до відповідачів [PERSON] та до Харківської міської ради з письмовими пропозиціями укласти договір сервітіту на умовах викладених у висновку експерта, що підтверджується копіями листів, які містяться в матеріалах справа (т. 4, а.с. 133-138). Щодо тверджень представника відповідача [PERSON] та представника відповідача Харківської міської ради про те, що позивач не звернувся до них із пропозиціями щодо домовленості про встановлення сервітуту у досудовому порядку, чим нібито порушив ч. 3 ст. 402 ЦК України, то суд не бере їх до уваги з огляду на таке. Відповідно до матеріалів справи, позивач спочатку звернувся до суду із позовом про в якому просить зобов`язати [PERSON] демонтувати ворота та паркан, що розташовані на межі суміжних земельних ділянок за адресою [ADDRESS] та [ADDRESS] і відновити його порушене право шляхом встановлення відстані 1,0 м. від стіни належного йому будинку літ. А-1, вбиральні літ. П та сараю літ. О, які розташовані на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] до межі суміжної земельної ділянки за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідачки понесені судові витрати. Тобто у його первісному позові не містилося вимоги про встановлення сервітуту на земельній ділянці відповідача. Однак, тільки після відкриття провадження по справі, згодом лише 11.03.2021 року представник позивача адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. подала до суду заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, в якій просить встановити постійний та безоплатний сервітут на земельній ділянці домоволодіння [ADDRESS] шляхом надання можливості проходу та проїзду через ворота літ. «№5» по території вказаної земельної ділянки до зовнішньої стіни будинку літ. А-1 домоволодіння [ADDRESS] його власнику для обслуговування і здійснення ремонту; стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. При чому зазначений позов був уточнений, шляхом зміни позовних вимог відповідно до висновків судової земельно-технічної експертизи. Тобто, у даній справі, у позивача був відсутній обов`язок до відкриття провадження по справі домовлятися з відповідачами про укладення сервітуту, оскільки у його первісному позові такі вимоги були відсутні. Вже після відкриття провадження по справі позивач вказаний обов`язок виконав та вжив заходів із досудового врегулювання спору, відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, що підтверджується матеріалами справи (т. 4, а.с. 133-138). Під час судового розгляду судом було встановлено небажання відповідача [PERSON] погоджуватися на запропоновані позивачем умови укладення договору сервітуту. Таке ж небажання було і у позивача [PERSON] у відповідь на наданий проект мирової угоди запропонований відповідачем [PERSON] . Відмова у позові лише з тих підстав, що на думку відповідачів, позивач не вжив заходів щодо домовленості про встановлення сервітуту до подання позову до суду призвів би до формального підходу суду до вирішення цієї справи, що мало б наслідком необхідність особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті та буде порушувати завдання цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення судом спорів. Зазначена правова позиція була викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 21 грудня 2022 року у справі № № 914/2350/18 (914/608/20). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу України в тому числі і шляхом усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з правом володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України, одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). За приписами статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до вимог ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України). Згідно з вимогами ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. З аналізу положень ст. 401, 402 ЦК України вбачається що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін. Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Положеннями ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Відповідно до п. 38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. Також, відповідно до п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого права. Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном сервітуту. Відповідно до висновку № 20028/28601-28611 від 09.12.2022 року, технічна можливість встановлення земельного сервітуту у спосіб, який заявлений в позовній заяві [PERSON] , а саме: встановлення сервітуту на земельній ділянці садиби [ADDRESS] шляхом надання можливості проїзду через ворота № 5 по території вказаної земельної ділянки до зовнішньої стіни будинку літ. «А-1» садиби [ADDRESS] його власнику [PERSON] - відсутня. Наявна технічна можливість та запропоновано один варіант встановлення земельного сервітуту саме в такий спосіб, який заявлений у позовній заяві [PERSON] , а саме: шляхом надання проходу через ворота № 5 по території земельної ділянки садиби [ADDRESS] до зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А-1» садиби [ADDRESS] його власнику [PERSON] для обслуговування і здійснення ремонту. Вказано про наявність технічної можливості встановлення земельного сервітуту в інший найменш обтяжливий спосіб для користувача земельної ділянки садиби [ADDRESS] , щодо якої він встановлений та запропоновано другий варіант встановлення земельного сервітуту на користь позивача [PERSON] для можливості обслуговування і здійснення ремонту зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А-1» садиби [ADDRESS] його власнику [PERSON] (том 4 а.с. 17). Відповідно до висновку експерта та з його допиту в суді, судом вбачається неможливість задовольнити потреби позивача в інший спосіб, крім встановлення сервітуту, відповідно до висновку експерта, оскільки паркан відповідача [PERSON] встановлений впритул до стіни будинку позивача та заважає йому здійснювати ремонт та обслуговування стіни свого будинку. Суд вважає, що сервітут, яки позивач просить встановити є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки [PERSON] , позаяк це підтверджено висновком експерта у справі і не спростовано іншими доказами. Посилання відповідача [PERSON] та його представника про те, що встановлення сервітуту буде заважати її дітям суд не бере до уваги, оскільки предмет цього позову є іншим, а відповідач [PERSON] не буде позбавлена можливості в майбутньому у зверненні до суду за захистом своїх прав або прав своїх дітей у разі їх порушення з боку відповідача. Твердження представника відповідача [PERSON] про те, що встановлення сервітуту буде заважати проходу [PERSON] з будинку на вулицю, суд вважає безпідставними, оскільки експертом у своїх висновках з якими погоджується суд, при визначенні меж земельного сервітуту були дотримані норми п. 3,25* ДБН 360-92 відповідно до якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої земельної ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1 метру. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту згідно висновку № 20028/28601-28611 від 09.12.2022 року проведеної по справі судової земельно-технічної експертизи від 09.12.2022 року слід задовольнити. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами визначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Оскільки відповідачі - Харківська міська рада та [PERSON] безпосередньо не порушували права позивача та не чинили йому перешкоди з обслуговування і здійснення ремонту зовнішньої стіни житлового будинку літ. «А-1» садиби [ADDRESS] , тому і стягнення з них судового збору є безпідставним.

Outcome: approved