Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в особі [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Посилається на те, що на підставі Договору дарування від 12.10.022 вона набула у власність квартиру [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає більше десяти років, однак в ньому зареєстрований. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі перешкоджає їй користуватися своєю власністю на свій розсуд, саме тому, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, обгрунтував його вищенаведеним. Заслухавши пояснення представника позивачки, показання свідка, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Вказане вбачається із копії Договору дарування від 12.10.2022 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.10.2022 (а.с.13-15). Згідно Акту обстеження місця проживання від 31.01.2023, [PERSON] являється жителькою [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєсрований, однак не проживає [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Свідок [PERSON] вказала суду, що являється матір`ю відповідача. [PERSON] протягом дванадцяти років проживає в США м. Чикаго. Йому відомо, що відносно нього вирішується питання щодо визнання його таким, що втратив право на користування квартирою, що в [ADDRESS] . Встановлено, що на сьогоднішній день позивачка [PERSON] через реєстрацію відповідача [PERSON] у її квартирі не може користуватись та розпоряджатись свуоєю власність на власний розсуд. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, то обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд вважає, що вимога позивачки про визнання відповідача таки, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved