Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

06 січня 2023 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову позивач зазначив, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі № 140/11286/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2022, задоволено адміністративний позов [PERSON] до Волинської митниці про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вищезазначеним рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці № 351-о від 09.09.2021 "Про припинення державної служби та звільнення", поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Луцьк" Волинської митниці з 10.08.2021 та стягнуто з Волинської митниці на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 70 917,76 грн. Ухвалою Верховного суду від 21.07.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Волинської митниці на рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі № 140/11286/21. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі № 140/11286/21 набрало законної сили 15.03.2022. Згідно інформації Державної митної служби України № 08-2/10-03/8.7/6532 від 10.11.2022 установлено, що наказом Волинської митниці № 21-о "Про виконання рішення суду та поновлення [PERSON] " від 14.01.2022 поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Луцьк" Волинської митниці з 10.08.2021 та здійснено йому виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 22 161,80 грн. Решту суми, яка підлягала сплаті згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/11286/21 (48 755,96 грн.) безспірно списано Управлінням Державної казначейської служби України у Любомильському районні Волинської області з рахунку Волинської митниці 18.07.2022 (9 507,41 грн.) та 28.08.2022 (39 248,55 грн.). Зважаючи на те, що [PERSON] був звільнений із порушенням закону, що встановлено Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 та Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2022 у справі №140/11286/21 за наказом начальника Волинської митниці № 351-о від 09.09.2021 [PERSON] , службова особа, яка видала наказ про звільнення, винна у завданій шкоді, що заподіяна Волинській митниці у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, Волинській митниці завдано матеріальної шкоди незаконним звільненням працівника на загальну суму у розмірі 70 917,76 грн., яка підлягає стягненню в порядку регресу з особи що причинила шкоду - [PERSON] в повному обсязі. В порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Наїдка Л.В. на позовну заяву. У відзиві представник відповідача зазначає про незгоду з позовними вимогами, посилаючись на те, що Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі № 140/11286/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2022 не є преюдиційним фактом в розумінні до ч.4 ст.82 ЦПК України. В суді першої та апеляційної інстанції, всупереч вимогам ч. 1 ст. 54 ЦПК України, не порушувалося питання про залучення [PERSON] в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. З посиланням на ч. 2. ст. 54 ЦПК України зазначає, що у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Тобто для забезпечення дотримання прав і законних інтересів третіх осіб при судовому розгляді законом передбачено обов`язок сторони по справі сповіщати потенційно зацікавлених осіб про відкриття провадження у справі і ініціювати залучення їх до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. При цьому, оскільки [PERSON] не був залучений в якості третьої особи у справі №140/11286/21 і відповідно не мав можливості надати свої заперечення проти позовних вимог [PERSON] то рішення і постанова по вказаній справі не мають преюдиційного значення у справі, а вимоги Волинської митниці до відповідача встановлюються на загальних підставах. Особи, які не брали участь в цивільній, господарській або адміністративній справі, в яких судом ухвалено відповідно судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. З посиланням на ст. 130 КЗпП України відповідач зазначає, що загальними підставами і умовами матеріальної відповідальності працівника, відповідно до якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Тобто визнання дій [PERSON] (як посадової особи суб`єкта владних повноважень) протиправними у контексті винесення згаданого наказу про звільнення вважається самостійною позовною вимогою, яка могла бути заявлена в межах судового спору у справі № 140/11286/21, однак не заявлялась. Відтак у разі розгляду у судовому порядку такого питання та визнання безпосередньо дій [PERSON] протиправними, у нього б дійсно виник обов`язок відшкодувати шкоду у розміру 70 917,76 грн. заподіяну Волинській митниці та Державній митній службі України внаслідок незаконного звільнення [PERSON] . Утім рішенням суду першої інстанції, на яке помилково посилається позивач, жодним чином не визнавались протиправні дії чи бездіяльність [PERSON] , котрим під час виконання посадових обов`язків начальника Волинської митниці було підписано наказ про звільнення [PERSON] . Наведене виключає можливість існування достатніх правових підстав для того, щоб вважати про наявність у [PERSON] такого обов`язку щодо відшкодування шкоди. Отже позивачем не доведено наявності усіх обов`язкових елементів складу трудового майнового правопорушення, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладання на відповідача матеріальної відповідальності за шкоду у порядку зворотної вимоги (регресу), заподіяну внаслідок незаконного звільнення [PERSON] . Просить відмовити в позові за безпідставністю. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві та просив задовольнити їх. Просив стягнути з [PERSON] на користь Волинської митниці - матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 70 917,76 грн., а також судові витрати у розмірі 2 481,00грн. 09 січня 2023 року ухвалою суду прийнято до розгляду цивільну справу, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 22.05.2023 на адресу суду надійшли пояснення позивача в яких вони вказали, що відзив є необгрунтованим та непідтверджений допустимими та належними доказами, а саме, відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не визначений законом. Відповідно до ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільнені або переведені працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник або уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Загальні підстави та умови матеріальної відповідальності працівника передбачені ст. 130 КЗпП України. Отже, викладеними нормами встановлюється обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обов`язок покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому, вина у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі. Оскільки звільнення [PERSON] здійснено з порушенням закону, що встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі № 140/11286/21, то на [PERSON] , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Волинській митниці та Державній митній службі України. 21 травня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача щодо закриття провадження у справі, яке залишено без задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився про час та місце слухання справи повідомлений належним чино причин неявки суду не повідомив. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі № 140/11286/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.03.2022, задоволено адміністративний позов [PERSON] до Волинської митниці про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вищезазначеним рішенням суду визнано протиправним та скасовано наказ Волинської митниці № 351-о від 09.09.2021 "Про припинення державної служби та звільнення", поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Луцьк" Волинської митниці з 10.08.2021 та стягнуто з Волинської митниці на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 70 917,76 грн. Ухвалою Верховного суду від 21.07.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Волинської митниці на рішення судів першої та апеляційної інстанції у справі № 140/11286/21. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі № 140/11286/21 набрало законної сили 15.03.2022. Згідно інформації Державної митної служби України № 08-2/10-03/8.7/6532 від 10.11.2022 установлено, що наказом Волинської митниці № 21-о "Про виконання рішення суду та поновлення [PERSON] " від 14.01.2022 поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Луцьк" Волинської митниці з 10.08.2021 та здійснено йому виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 22 161,80 грн. Решту суми, яка підлягала сплаті згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/11286/21 (48 755,96 грн.) безспірно списано Управлінням Державної казначейської служби України у Любомильському районні Волинської області з рахунку Волинської митниці 18.07.2022 (9 507,41 грн.) та 28.08.2022 (39 248,55 грн.). Спірні відноси склалися між сторонами з приводу відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена. Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі (стаття 237 КЗпП України). У пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини 1 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини 1 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником. Приписами частини 4 статті 136 КЗпП України передбачено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до п.33 Постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 з метою запобігання незаконним звільненням судам слід неухильно додержуватися вимог статей 134 (п.8), 237 КЗпП України про притягнення до участі в справі про поновлення на роботі і покладення на службову особу обов`язку відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу. При цьому належить врахувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Судом надана оцінка запереченням відповідача щодо відсутності у діях відповідача усіх елементи складу дисциплінарного правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) особи, що спричинила шкоду; причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) з заподіяною шкодою; вина заподіювача шкоди. Також, суд звертає увагу, що в трудових правовідносинах законодавець не вимагає встановлення елементів складу трудового майнового правопорушення, а саме: наявності шкоди, протиправної поведінки особи, що спричинила шкоду, причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою, вини заподіювача шкоди, оскільки відповідальність в таких випадках настає незалежно від форми вини (п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29 грудня 1992 року №14). Після дослідження доказів в матеріалах справи та всебічного з`ясування обставин, судом встановлено, що саме відповідачем підписано наказ №351-о про звільнення [PERSON] , який судом визнано незаконним та скасовано. Тому обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної у зв`язку з виплатою коштів незаконно звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, покладається саме на відповідача. Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 401/1745/16-ц. Згідно з частиною 6 статті 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Частиною 1 статті 1191 ЦК передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина 1 статті 1191 ЦК України), тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Як слідує із роз`яснень п.20 постанови Пленуму ВСУ №14 від 29.12.1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Як встановлено судом, Волинською митницею дійснено йому виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 22 161,80 грн. Решту суми, яка підлягала сплаті згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/11286/21 (48 755,96 грн.) безспірно списано Управлінням Державної казначейської служби України у Любомильському районні Волинської області з рахунку Волинської митниці 18.07.2022 (9 507,41 грн.) та 28.08.2022 (39 248,55 грн.). Таким чином, шкода заподіяна Волинській митниці прийняттям незаконного наказу від 09.09.2021 №351-о складає суму 70 917,76 грн., що відповідає розміру заявлених регресних вимог до відповідача. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі митної служби України , Волинської митниці до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу є підставними, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, що регулює питання матеріальної відповідальності керівника підприємства, установи, організації за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі митної служби України , Волинської митниці до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, та стягнення з [PERSON] , на користь Волинської митниці - матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі 70 917,76 грн. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд враховує приписи ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а тому вважає за доцільне стягнути з [PERSON] на користь Волинської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 481,00грн.

Outcome: approved