Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що відносно нього розглядалось кримінальне провадження № 12018040620000112, внесене 02.06.2018 до ЄРДР, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України. На думку позивача під час судового розгляду вказаного кримінального провадження прокурори Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону, зловживаючи своїми процесуальними правами, затягували розгляд справи, а також, відвідуючи військову частину за місцем служби [PERSON] , чинили на останнього тиск з метою схилити до визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення. Вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 27.05.2020 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому за ч. 1 ст. 309 КК України обвинуваченні та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2020 вирок Юр`ївського райсуду від 27.05.2020 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, де в підготовчому судовому засіданні 18.12.2020 суд за клопотанням прокурора ухвалою повернув останньому обвинувальний акт з додатками для внесення до нього змін. В подальшому постановою прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 08.04.2021 кримінальне провадження № 12018040620000112 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. 20 квітня 2021 року відносно співробітника поліції [PERSON] , який проводив оперативно-розшукову діяльність зі збору доказів у кримінальному провадженні №\~12018040620000112, внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України (службове підроблення), а ухвалою Юр`ївського райсуду від 13.10.2021 його звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Позивач вважає, що фальшування органами досудового розслідування матеріалів кримінального провадження, затягування стороною обвинувачення судового розгляду в період з 02.06.2018 по 08.04.2021 та безпідставне перебування [PERSON] в статусі обвинуваченого вказують на грубе порушення його прав, яке завдало моральних страждань. Таким чином, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, 1\~085\~400 грн. 24.04.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 16 травня 2023 року представником Офісу Генерального прокурора подано відзив на позов. 05.07.2023\~за клопотанням\~представника позивача\~замінено неналежного\~відповідача Офіс\~Генерального прокурора\~та Державну\~казначейську службу\~України на\~належного відповідача державу Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби та Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону. 31.08.2023 підготовче провадження закрито, призначено судовий розгляд цивільної справи. 27 жовтня 2023 року представник Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону подав відзив на позов, який судом залишено без розгляду через порушення процесуального строку для подання та не наведення поважних причин для поновлення такого строку. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, уточнивши, що незаконне перебування [PERSON] тривало 34 місяці, тому саме цей строк необхідно враховувати при визначенні розміру відшкодування шкоди. Моральні страждання проявились в тому, що позивач тривалий час перебував у стресовому та нервовому стані, оскільки через незаконне обвинувачення його життя було спрямовано на захист порушених прав, намагання реабілітуватись в очах рідних, колег, сусідів, він зазнавав тиску з боку командування на військовій службі. А усвідомлення того, що неправомірні дії вчиняються з боку правоохоронних органів, які повинні не порушувати, а захищати права громадян, знищувало віру у справедливість. Позивач [PERSON] також підтримав поданий позов та додатково пояснив, що незаконне обвинувачення суттєво вплинуло на його звичний життєвий уклад, він відчував пригнічення, безпорадність, постійно думав про те, як довести свою невинуватість, був змушений разом з сім`єю після проведення в нього обшуку переїхати до іншого населеного пункту в м. Павлоград Дніпропетровської області. Під час загальних зборів у військовій частині, де [PERSON] проходив службу, командування на загал повідомляло про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, разом з представниками військової прокуратури тиснуло на нього з метою схилення до визнання вини, погрожуючи створенням проблем не тільки для нього, а і для дружини, яка також була військовослужбовцем. Згодом це навіть спонукало його разом з дружиною перевестись на інше місце служби в м.\~Маріуполь, де з початком збройної агресії РФ вони потрапили у полон. Представник Офісу\~Генерального прокурора\~в судовому\~засіданні підтримав\~раніше поданий\~відзив на\~позов,\~в якому\~просив відмовити\~в задоволенні\~позовних вимог\~в повному\~обсязі,\~оскільки рішеннями\~судів про\~виправдання [PERSON] \~та про\~повернення обвинувального\~акта прокурору\~не встановлено\~фактів незаконності\~процесуальних дій\~або рішень\~у кримінальному\~провадженні №\~12018040620000112.\~Крім того,\~за інформацією\~Спеціалізованих прокуратур\~у сфері\~оборони Південного\~та Східного\~регіонів під\~час досудового\~розслідування вказаного\~кримінального провадження\~скарги від\~ [PERSON] \~на дії\~прокурорів з\~питань здійснення\~процесуального керівництва\~не надходили.\~Разом із\~тим,\~прокурори Генеральної\~прокуратури України,\~Офісу Генерального\~прокурора не\~здійснювали процесуальне\~керівництво досудовим\~розслідуванням та\~не підтримували\~державне обвинувачення\~у вказаному\~кримінальному провадженні,\~тому не\~можуть виступати\~від імені\~держави як\~відповідач у\~справі,\~оскільки жодними\~діями Офісу\~Генерального прокурора\~шкоди позивачу\~не завдано. Представник Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що прокурори належним чином виконували свої процесуальні обов`язки на всіх стадіях кримінального провадження №\~12018040620000112 за обвинуваченням [PERSON] , жодного підтвердження з боку позивача щодо визнання їх дій незаконними не надано, а моральну шкоду в заявленому розмірі не доведено. Представники Державної казначейської служби України ні в підготовчі судові засідання, ні під час розгляду справи по суті до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили, відзиву на позов, заяв про відкладення розгляду справи або про його проведення за відсутності представників не надали, при цьому були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, доходить таких висновків. Згідно зі статтями\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 9 частини другої\~статті 16 ЦК України\~способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За\~статтями 19, 55 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Частиною першою\~статті 1173 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 1176 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі -\~Закон № 266/94-ВР) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: - незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; - незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України\~«Про оперативно-розшукову діяльність»,\~«Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю»\~та іншими актами законодавства. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої\~статті 2 Закону № 266/94-ВР\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі Положення про порядок відшкодування шкоди). Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18. До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення, відсутність у діянні складу кримінального правопорушення, не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати. Згідно зі\~статтею 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя\~статті 23 ЦК України). Абзац другий частини третьої\~статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). За змістом пункту 5\~статті 3 Закону № 266/94-ВР\~у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до частин другої, третьої\~статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР\~визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, у\~Законі № 266/94-ВР\~передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається та обґрунтовується судом в першу чергу з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Пунктом 17 Положення про порядок відшкодування шкоди встановлено, що передбачене частиною п`ятою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №\~686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) також зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17 (провадження № 61-18697св18), від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20), від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц (провадження № 61-20656св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-2622св21). Так, судом встановлено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.06.2018 за № 12018040620000112 внесені відомості за ч. 1 ст. 309 КК України про кримінальне правопорушення, зокрема, що [PERSON] зберігає за місцем свого мешкання наркотичну речовину «марихуану», та розпочато досудове розслідування (а.с. 25-26). 10.07.2018 за адресою місця проживання позивача по [ADDRESS] з дозволу слідчого судді Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області проведено обшук. Підставами для постановлення ухвали слідчого судді стали показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 29-37). Вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 27.05.2020 у справі № 198/684/18 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому за ч. 1 ст. 309 КК України обвинуваченні у кримінальному провадженні №\~12018040620000112, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.06.2018, та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення (а.с.\~68-71). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18.09.2020 вказаний вирок [PERSON] райсуду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, де в підготовчому судовому засіданні 18.12.2020 Юр`ївський районний суд суд за клопотанням прокурора ухвалою повернув останньому обвинувальний акт з додатками для внесення до нього змін (а.с. 195-200). Постановою прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 08.04.2021 кримінальне провадження №\~12018040620000112 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (а.с. 83-84). Отже, закриття кримінального провадження відносно [PERSON] відбулось з реабілітуючих обставин. 20 квітня 2021 року відносно співробітника поліції [PERSON] , який проводив оперативно-розшукову діяльність зі збору доказів у кримінальному провадженні №\~12018040620000112, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 366 КК України (службове підроблення), а ухвалою Юр`ївського райсуду від 13.10.2021 його звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами у зв`язку із закінченням строків давності (а.с. 85-86). Зокрема, [PERSON] обвинувачувався в тому, що, будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, з метою створення штучних показників у роботі щодо кількості допитаних у кримінальному провадженні №\~12018040620000112 свідків, без фактичного проведення слідчих дій, від свого імені склав та видав завідомо неправдиві офіційні документи протоколи допиту свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у яких власноручно виклав показання вказаних осіб з приводу причетності [PERSON] до незаконного зберігання наркотичних речовин та долучив документи до матеріалів кримінального провадження. Як вже зазначалось, такі протоколи в подальшому стали підставою для надання дозволу слідчого судді на проведення обшуку за місцем мешкання [PERSON] . З аналізу викладеного виходить, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 02.06.2018 (дата внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про можливе вчинення [PERSON] кримінального правопорушення) до 08.04.2021 (дата прийняття прокурором постанови про закриття кримінального провадження), тобто 34 місяці. Оскільки відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року мінімальна заробітна плата визначена на рівні 6\~700,00 грн., тому мінімальний гарантований розмір відшкодування шкоди становить 227\~800,00 грн. (34 х 6\~700,00 грн.). Крім того, суд вважає необхідним при здійсненні оцінки завданої моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню за обставинами справи, врахувати таке. Під час судового розгляду обвинувального акта у кримінальному провадженні №\~12018040620000112 за обвинуваченням [PERSON] прокурори військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України, які підтримували державне обвинувачення, недобросовісно використовували процесуальні права, що спричинило затягування розгляду справи, зокрема: - неодноразово заявляли безпідставні відводи головуючому судді та іншим суддям Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області (а.с. 61, 63, 64); -\~подавши клопотання\~про відкладення\~судового розгляду\~з метою\~зміни обвинувачення,\~спочатку доволі\~тривалий час\~не надавали\~обвинувальний акт\~зі зміненим\~обвинуваченням,\~що стало\~підставою для\~відкладення судових\~засідань та\~встановлення судом\~граничних строків\~для вчинення\~такої процесуальної\~дії,\~однак надалі\~обвинувачення так\~і не\~було змінено\~(а.с.\~51-52).\~ Таким чином, внаслідок необґрунтованого пред`явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та порушення розумних строків розгляду кримінального провадження позивач протягом майже трьох років фактично перебував у невизначеному стані, у зв`язку з чим його права обмежувались. Весь цей час [PERSON] не міг відносно вільно пересуватись, був змушений з`являтись до органів досудового розслідування та відвідувати судові засідання, за власний кошт уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом, добирався до органів поліції, прокуратури та суду, які розташовані в іншій місцевості. Безпідставне перебування [PERSON] в статусі підозрюваного та обвинуваченого в будь-якому випадку змінило звичайний уклад його життя, змушувало витрачати значну частину свого часу, зусиль та інших ресурсів на здійснення юридичних кроків, спрямованих на свій захист та відновлення своєї репутації, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, викликало такі негативні емоції як тривога, страх, занепокоєння. Також безсумнівним є те, що проведення обшуку за місцем мешкання [PERSON] в сільській місцевості вплинуло на його репутацію серед сусідів та інших мешканців села. До того ж дозвіл на обшук надано виходячи з показань свідків, сфальшованих представником правоохоронного органу, що додатково викликало відчуття несправедливості та розчарування в діяльності таких органів, які навпаки покликані захищати права громадян, а не порушувати їх. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який проходив службу разом з позивачем у військовій частині, розташованій в м. Павлограді Дніпропетровської області, та тісно спілкувався з останнім в той період, надав показання, що доволі багато їх товаришів по службі знало про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення не тільки від самого позивача, а і від командування частини. [PERSON] , вважаючи себе невинуватим, поводився протягом 2019-2020 років як особа, що перебуває в стресовому стані, виглядав пригніченим, стурбованим та безпорадним. Повідомляв, що через тиск на нього командування частини та військових прокурорів з метою схиляння його до визнання вини, він хоче перевестись для проходження служби в іншу військову частину. 11 жовтня 2019 року прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення згідно з ч. 2 ст. 172-15 КУпАП за недбале ставлення до військової служби через його нез`явлення 06.08.2019 до військової частини для здачі нормативів з фізичної підготовки. Однак, постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] в цей день з поважних причин не з`явився на службу, оскільки був викликаний до суду для розгляду кримінального провадження №\~12018040620000112, про що попередив командування частини. Крім того, здача нормативів з фізичної підготовки 06.08.2019 взагалі не відбувалась через погані погодні умови (а.с. 53-57). Надаючи оцінку обставинам притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, суд звертає увагу, що протокол про адмінправопорушення складений після спливу двох місяців з моменту неявки позивача для здачі нормативів з фізичної підготовки, тому прокурори військової прокуратури, які підтримували державне обвинувачення, за будь-яких умов не могли не знати про те, що 06.08.2019 було призначене судове засідання у кримінальному провадженні з обов`язковою явкою обвинуваченого. Отже, такі дії органів прокуратури можна розцінити як елементи тиску на позивача. Все викладене вище в сукупності свідчить про суттєве втручання в право на повагу до приватного життя позивача, яке базувалось на факті здійснення кримінального провадження, до якого [PERSON] не мав жодного відношення в розумінні\~норм кримінального права. Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких зазнав позивач, пов`язаних з перебуванням під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, значну тривалість розгляду справи (майже три роки), що є надмірною та такою, що не відповідає вимогам розумного строку, суд доходить висновку, що з урахуванням вимог виваженості та справедливості розмір завданої моральної шкоди потрібно визначити в загальній сумі 450\~000,00 грн. Щодо стягнення цієї суми з держави, суд зазначає таке. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті\~2\~ЦК\~України). Відповідно до частини першої статті\~170\~ЦК\~України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №\~5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №\~761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №\~688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, це орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №\~641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. В ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №\~910/23967/16), постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі №\~751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22).

Outcome: partial