Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Позивач Дніпропетровський обласний центр зайнятості звернувся з позовом до [PERSON] «про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю», посилаючись на те, що 29.12.2022 відповідач звернувся до Покровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні, подавши заяву про надання/встановлення статусу безробітного. При цьому [PERSON] повідомив, що не має заробітку, не є підприємцем, трудовою діяльністю не займається, пенсію на пільгових умовах не отримує та не є членом особистого селянського господарства, фермером або членом фермерського господарства і повідомив, що ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та несе відповідальність за достовірність поданих даних та відомостей. Наказом Нікопольського філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 29.12.2022 № НТ 221229 [PERSON] було надано статус безробітного відповідно до ст.. 43 Закону України «Про зайнятість населення» та призначено допомогу по безробіттю, як застрахованій особі, з 30.12.2022, відповідно до ст.. 22, 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Наказом Нікопольської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 27.03.2023 № НТ230327 прийнято рішення про повернення суми виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг. Підставою для ухвалення такого рішення позивач вказує, що [PERSON] не повідомив про факт реєстрації його як суб`єкта підприємницької діяльності з 14.05.1997 року. Зазначає, що заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис № 12023046360000088 від 05.05.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 190 КК України. Ухвалою суду від 31.07.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач подав відзив на позов, за змістом якого проти позову заперечує у повному обсязі, посилається на те, що при зверненні до центру зайнятості з заявою про призначення допомоги по безробіттю, надав достовірні відомості щодо того, що не є фізичною особою-підприємцем, доходів від здійснення підприємницької діяльності не отримував. Зазначає, що позивач не дотримався процедур щодо проведення верифікації даних, своєчасно не з`ясував статус заявника, невірно застосував норми законодавства при прийняття рішення щодо повернення суми забезпечення та вартості соціальних послуг. Звертає увагу суду, що позов вважає необґрунтованим та безпідставним, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати - витрати на професійну правову допомогу. Ухвалою суду від 30.08.2023 судом за клопотанням відповідача витребувано докази: - від виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області копію реєстраційної справи щодо фізичної особи-підприємця [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , - від ВП №2 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023046360000088 від 05.05.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 190 КК України. Витребувані судом докази своєчасно надані суду. Представники позивача Фесенко О.В., Герез В.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення по справі, аналогічні викладеним у позовній заяві Відповідач та його представника адвокат Хомік Є.М. в судовому засіданні проти позову заперечили, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, зробили заяву щодо наміру звернення до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку зі збільшенням обсягу наданої правничої допомоги, у разі відмови судом у задоволенні позову. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що 29.12.2022 [PERSON] звернувся до Покровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні, подавши заяву про надання/встановлення статусу безробітного. За змістом заяви, [PERSON] повідомив, що не має заробітку, не є підприємцем, трудовою діяльністю не займається, пенсію на пільгових умовах не отримує та не є членом особистого селянського господарства, фермером або членом фермерського господарства і повідомив, що ознайомлений з правами та обов`язками зареєстрованого безробітного та несе відповідальність за достовірність поданих даних та відомостей. Наказом Нікопольського філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 29.12.2022 № НТ 221229 [PERSON] було надано статус безробітного відповідно до ст.. 43 Закону України «Про зайнятість населення» та призначено допомогу по безробіттю, як застрахованій особі, з 30.12.2022, відповідно до ст.. 22, 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Наказом Нікопольської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 27.03.2023 № НТ230327 прийнято рішення про повернення суми виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг. Підставою для ухвалення такого рішення позивач вказує, що [PERSON] не повідомив про факт реєстрації його як суб`єкта підприємницької діяльності з 14.05.1997 року. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії реєстраційної справи фізичної особи-підприємця [PERSON] , 14.05.1997 останній реєструвався як суб`єкт підприємницької діяльності, в подальшому подав заяву про зупинення підприємницької діяльності та здав патент. Згідно з Інформацією ДПІ у м. Покрові Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 24.03.2023, [PERSON] за період з 14.05.1997 року по 31.12.2001 задекларував відсутність доходу. З 01.01.2002 і по час надання відповіді [PERSON] декларації про майновий стан і доходи до державної податкової інспекції у м. Покрові не надавались. Інформацією ДПІ у м. Покрові Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 21.04.2023 підтверджується, що за період з 01.10.2022 по 31.03.2023 [PERSON] задекларовано відсутність доходу за вказаний період. Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформації/Відомостей з Реєстру застрахованих осіб, протягом 2004 -2023 років доходів від підприємницької діяльності [PERSON] не міститься. Як вбачається з матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023046360000088 від 05.05.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 190 КК України, рішення про повідомлення особи про підозру у вчиненні кримінального правопорушення в матеріалах досудового розслідування не міститься. Встановивши фактичні обставини, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Офіційне тлумачення положення ст. 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № З-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого «Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї». Відповідно до частин 1 та 2 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. У відповідності до частини 1, 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та використовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення..., порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. У справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) Європейський суд з прав людини зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини у справі «Серков проти України», принцип найбільш сприятливого тлумачення національного законодавства на користь платників податків так само може бути застосований до спірних правовідносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а суд зазначив, що в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Згідно з пунктом 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробіття - це соціально-економічне явище, при якому частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. Частиною 1 ст. 4 вищевказаного Закону визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або індивідуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою. Згідно із пунктом 1 ч. 1 ст. 43 Закону «Про зайнятість населення», статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Відповідно до п. 4 ст. 1 цього Закону, державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом; Пункт 7 частини 1 цього ж Закону визначає: Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи. Частиною 2 статті 18 цього Закону встановлено: Для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру. Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи фізичної особи-підприємця [PERSON] заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру ним не подавалася. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 757/17820/17-ц від 24.04.2019 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, Верховний Суд дійшов висновку, що немає правових підстав для задоволення позову з огляду на те, що відповідач на час звернення із заявою про надання статусу безробітного господарської діяльності фактично не здійснював, прибутків від такої діяльності не отримував. Вказане узгоджується з постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийнятої у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18) від 06 лютого 2019 року: призначення вказаної допомоги по безробіттю пов`язується саме з наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною й для виплати відповідної грошової допомоги є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця чи приватного підприємця, а реальне заняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування Згідно зі ст.ст. 76,77,79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи , та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими , речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Суд зазначає, що матеріалами справи, а саме: інформацією ДПІ м. Покров, Відомостями з реєстру застрахованих осіб, в достатній мірі підтверджена відсутність у відповідача доходів від здійснення підприємницької діяльності, відтак, суд доходить висновку про відсутність у діях відповідача прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про перебування в статусі фізичної особи-підприємця з метою незаконного отримання допомоги по безробіттю. Отже, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Одночасно з поданням відзиву на позов відповідачем зроблено заяву про відшкодування судових витрат, понесених ним у зв`язку з розглядом справи, у розмірі 2000 грн 00 коп. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї,що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано договір про надання правничої допомоги від 08.08.2023, укладений між [PERSON] та адвокатом Хомік Є.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ДП 5320, видане 17.12.2021 Радою адвокатів Дніпропетровської області) укладено договір про надання правничої допомоги № 08/08/23. За умовами договору предметом даного Договору є надання оплатної правничої допомоги з питань захисту прав та законних інтересів клієнта в організаціях, установах, підприємствах усіх форм власності, органах місцевого самоврядування, судах всіх інстанцій щодо завдань, поставлених клієнтом. Згідно з Дорученням № 1 від 08.08.2023 клієнт доручив, а адвокат прийняла доручення: підготувати відзив на позов у справі 184/1451/23 за позовом Дніпропетровського обласного центру зайнятості до [PERSON] про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю та підготувати клопотання про витребування доказів у цій же справі. Відповідно до п. 4.1 Договору, сторони дійшли взаємної згоди, що вартість юридичних послуг за цим договором визначається за домовленістю сторін поетапно, за фактичний розмір наданих послуг. Узгоджуючи обсяг правничої допомоги відповідно до Доручення № 1 від 08.08.2023, сторони узгодили, що розмір гонорару в межах цього доручення становить 2000 гривень та підлягає оплаті клієнтом на рахунок виконавця. Узгоджений розмір гонорару було сплачено клієнтом у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією @2PL753964 від 08.08.2023. Виконання умов доручення № 1 від 08.08.2023 до договору про надання правничої допомоги сторони засвідчили актом виконаних робіт від 11.08.2023. Заяв про зменшення розміру витрат на правову допомогу від позивача не надходило. Враховуючи вищевикладене, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, суд вважає підтвердженим розмір витрат на правничу допомогу відповідно до заявленого відповідачем, а саме 2000 грн 00 коп, а тому заява відповідача підлягає задоволенню. Суд зазначає, що обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. На підставі викладеного,

Outcome: approved