Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

СТОВ «МРІЯ» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позовну заяву мотивовано тим що, батьку відповідача [PERSON] була надана квартира для проживання, як працівнику і члену Колективного господарства «Мрія». За час свого проживання, він прописав свого сина у даній квартирі, де вони проживали разом з родиною. В листопаді 2017 року помер [PERSON] , а у квартирі залишився проживати його син [PERSON] , відповідач у справі. 2018 року у відповідь на запит відповідача щодо приналежності (підпорядкуванню) зазначеного вище житлового будинку, повідомлено про перебування даного житлового приміщення у власності СТОВ «Мрія» та повідомлено про необхідність в 10-ти денний термін знятись з реєстрації місця проживання та звільнити житлове приміщення. [PERSON] не погодившись, звернувся з позовом до суду щодо визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05.11.2018 у справі №133/2349/18 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Позивач зауважує, що неодноразово звертався з вимогою знятись з реєстрації місця проживання та звільнити житлове приміщення, однак відповідач і надалі проживає в даному приміщенні, законні вимоги ігнорує, що і стало підставою звернення до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просить справу слухати за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач, який з урахуванням п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи судом, оскільки до суду повернувся конверт з відміткою про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстрована у встановленому законом порядку, до суду не з`явився. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 74511956) від 01.12.2016 СТОВ «МРІЯ» є власником житлового багатоквартирного будинку з прибудовою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). 02.07.1999 засіданням правління агрофірми «Мрія» вирішено надати житло [PERSON] в будинку спеціалістів агрофірми, у зв`язку з тим, що йому складно добиратися на роботу з селища Глухівці (а.с. 9). [INFO] помер [PERSON] - батько відповідача (а.с. 10) 04.05.2018 позивачем направлено відповідачу вимогу стосовно звільнення житлового приміщення та зняття реєстрації у зв`язку з відсутністю будь-якого документа, що підтверджує його право на проживання за вказаною вище адресою. Відповідач, не погодившись з вказаною вимогою, звернувся до Козятинського міськрайонного суду з позовом до СТОВ «МРІЯ» про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру. Рішенням від 05.11.2018 у справі №133/2349/18 у задоволенні позову відмовлено. Апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення постановою Вінницького апеляційного суду від 19.02.2019 (а.с. 11-15). 05.06.2019 СТОВ «МРІЯ» повторно звернулось до [PERSON] з вимогою щодо звільнення житлового приміщення та зняття реєстрації, додатково посилаючись на рішення Козятинського міськрайонного суду та постанову Вінницького апеляційного суду (а.с. 16-18). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири, що визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування розпорядження своїм майном. Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.ч. 2, 3\~ст. 386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 109 ЖК України\~встановлено, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У справі, що розглядається, судом встановлено, що [PERSON] не будучи власником, вселився до житлового будинку, що належить на праві власності позивачу, на підставі рішення про надання житла його батьку [PERSON] , який помер [INFO] . Між сторонами існує тривалий конфлікт, відповідач систематично вчиняє перешкоди позивачу у користуванні належним йому на праві приватної власності майном й така його поведінка робить неможливим для позивача в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися майном. При цьому суд враховує те, що відповідач до суду жодного разу не з`явився, відзиву не подав, повістки, які йому неодноразово направлялися за адресою реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , повернуті у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою. Отже, є підстави вважати, що відповідач не має тривалого зв`язку із спірною квартирою як з житлом в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Виходячи зі змісту зазначених вище правових норм та встановлених обставин, суд приходить до висновку про порушення відповідачем прав позивача як власника. Отже, наявні підстави для задоволення позову та ухвалення рішення про зобов`язання відповідача усунути та не чинити перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, згідно ст. ст.\~15,\~16,\~321,\~383,\~386,\~391 ЦК України,

Outcome: approved