Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого, з урахуванням внесених змін (Том 3 а.с. 142-147) просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б. від 13.07.2017 року, зареєстрований за реєстровим № 593; визнати недійсною довіреність від 13.07.2017 року, видану [PERSON] на розпорядження всім нерухомим майном, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., реєстровий № 592; визнати недійсною довіреність від 17.07.2017 року, видану [PERSON] на дарування кв. [ADDRESS] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б.. реєстровий № 596; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 18.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., реєстровий № 608; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., реєстровий № 610; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петутіною Ю.О., реєстровий № 423. Позивач мотивує свої вимоги тим, що позивач є сином [PERSON] [INFO] померла мати позивача [PERSON] з причин онкологічного захворювання. На початку липня 2017 року [PERSON] була госпіталізована до лікарні з ускладненнями, перебувала на лікуванні і померла в лікарні. Відповідач [PERSON] є тіткою позивача. В момент загострення хвороби матері позивача відповідач почала приділяти їй увагу, не сповістила позивачу та приховала від нього інформацію про погіршення стану [PERSON] , її госпіталізацію в лікарню та смерть. При цьому в період загострення хвороби [PERSON] відповідач [PERSON] вчиняла всі можливі дії щодо відчуження нерухомого майна матері позивача на свою користь. Після смерті матері позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак постановою від 21.02.2018 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом і за законом, вказуючи на те, що заявлене позивачем майно не зареєстровано за померлою на праві власності на момент смерті. Крім того, позивачу стало відомо, що 13.07.2017 року за реєстровим № 593 було посвідчено заповіт від імені [PERSON] , яким остання заповіла [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а спадкоємцем за заповітом іншого майна є відповідач [PERSON] . Однак згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належні [PERSON] квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] зареєстровані за відповідачем [PERSON] , а квартира [ADDRESS] - за відповідачем [PERSON] родичкою відповідача. На запити нотаріуса до банківських установ заощаджень на ім`я [PERSON] не встановлено. Позивач вважає, що під час вчинення правочинів щодо спірного майна [PERSON] не розуміла своїх дій, перебувала під впливом онкоінтоксикації та дії лікарських препаратів, перебувала під тиском та психологічним впливом відповідачів, які цинічно позбавили позивача від можливості опікуватися матір`ю та попрощатися з нею, прийняти участь у проведенні в останню путь. Таким чином, позивач вважає, що оспорювані правочини вчинено його матір`ю [PERSON] в час, коли вона не була здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, тому розпорядження майном не відповідало волевиявленню [PERSON] , що є підставою визнання оспорюваних правочинів та довіреностей недійсними. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2018 року відкрито провадження у даній справі, у подальшому постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2018 року накладено арешт на майно та оголосити заборону на його відчуження, а саме: квартиру [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] ; квартиру [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] ; квартиру [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] . (Том 2 а.с. 122) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року підготовче засідання у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті вимог. (Том 4 а.с. 19-20) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року позов залишено без розгляду, у зв`язку із повторною неявкою позивача в судове засідання. (Том 4 а.с. 66-69) Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 лютого 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. (Том 4 а.с. 116-119) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі, оплату експертизи покладено на позивача [PERSON] (Том 5 а.с. 116-118) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2022 року поновлено провадження у справі, у зв`язку із повернення матеріалів справи експертом з підстав неоплати позивачем [PERSON] експертизи. (Том 5, а.с. 128) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року по справі повторно призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі, оплату експертизи покладено на позивача [PERSON] (Том 5 а.с. 149-151) 18.10.2023 року ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» справу повернуто на адресу суду, у зв`язку із виконанням ухвали суду від 19 січня 2023 року та складенням висновку експерта від 13.09.2023 року № 958. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями в порядку статті 33 ЦПК України 19 жовтня 2023 року головуючим суддею по справі визначено суддю Галагана В.І. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи, відновлено провадження у справі та змінено подальший порядок розгляду справи. (Том 5 а.с. 186-187) Сторонами та іншими учасниками справи не надано суду заперечень проти встановленого порядку розгляду справи. Відповідачем [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечила проти позову в повному обсязі, вказуючи на необґрунтованість та безпідставність позову, додатково зауважила, що вона є троюрідною сестрою померлої [PERSON] , яка в липні 2017 року була госпіталізована внаслідок інсульту до Київської міської клінічної лікарні № 3, після невиліковної хвороби була виписана та за власним бажанням переведена до хоспісу клінічної лікарні № 2, де померла [INFO] . Починаючи з 2007 року позивач, будучи сином [PERSON] , протягом 10 років з нею не спілкувався, не доглядав, не навідувався. Весь цей час [PERSON] спілкувалась з відповідачем [PERSON] та її родиною, яка намагалась зв`язатись із позивачем, однак останній не відповідав на дзвінки. Під час складання оспорюваних правочинів [PERSON] перебувала у здоровому розумі, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними, не перебувала під тиском інших осіб. (Том 2 а.с. 37-41) Відповідачі [PERSON] , [PERSON] процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву, а треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алексашина Ю.Б., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петутіна Ю.О., [PERSON] - правом подачі письмових заяв по суті позову не скористались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Дніпровським бюро ЗАГС м. Києва від 22.01.1971 року народження, актовий запис № 181 та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 28.11.2017 року. (Том 1 а.с. 14, 15) За даними Інформаційних довідок, складених КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.12.2017 року, 02.01.2018 року [PERSON] на праві власності належало наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] . (Том 1 а.с. 97, 99, 101) 13.07.2017 року [PERSON] видано довіреність на ім`я [PERSON] на розпорядження всім належним довірителю нерухомим майном, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., реєстровий № 592. (Том 1 а.с. 142) 13.07.2017 року [PERSON] складено заповіт, зареєстровано за № 593, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б, яким [PERSON] на випадок своєї смерті квартиру [ADDRESS] заповіла своєму сину [PERSON] , все інше майно, яке належне їй на праві власності, заповіла [PERSON] (Том 1 а.с. 121) 17.07.2017 року [PERSON] видано довіреність на ім`я [PERSON] на дарування кв. [ADDRESS] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б.. реєстровий № 596. (Том 1 а.с. 197) 18.07.2017 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., реєстровий № 608, [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] , подаровано [PERSON] квартиру [ADDRESS] . (Том 1 а.с. 53, 192) 18.07.2017 року на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б., реєстровий № 610, квартиру [ADDRESS] [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] , відчужено на користь [PERSON] (Том 1 а.с. 54, 171) 18.07.2017 року на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петутіною Ю.О., реєстровий № 423, квартиру [ADDRESS] [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] , відчужено на користь [PERSON] (Том 1 а.с. 55, 137-138) [INFO] [PERSON] померла у віці 70 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28.11.2017 року, актовий запис № 1297. (Том 1 а.с. 43) 21.02.2018 року постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Погребняка Г.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] , а саме на: квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , оскільки відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане майно. (Том 1 а.с. 48-49) Згідно листа Київської міської клінічної лікарні № 3 від 21.05.2018 року № 943, [PERSON] , 1947 року народження, знаходилась на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні № 2 з 11.07.2017 року по 26.07.2017 року з діагнозом дисциркуляторна енцефелопатія ІІ-ІІІ ст. та тлі гіпертонічної хвороби ІІІ ст. церебрального атеросклерозу. Під час лікування хвора не отримувала лікарські засоби, що включені до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прикурсорів. 26.07.2017 року [PERSON] була переведена до київської міської клінічної лікарні № 2. (Том 1 а.с. 245-246) Згідно Висновку судово-психіатричного експерта № 958 від 13.09.2023 року, складеного експертами ДУ «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» від 17.10.2023 року № 04-05/2132, на момент підписання заповіту від 13.07.2017 року [PERSON] , [INFO] , виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом (згідно з МКХ-10: F 06.8 ) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними; на момент підписання довіреності від 13.07.2017 року [PERSON] , [INFO] , виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом (згідно з МКХ-10: F 06.8 ) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними;на момент підписання довіреності від 17.07.2017 року [PERSON] , [INFO] , виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом (згідно з МКХ-10: F 06.8 ) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. (Том 5 а.с. 172-183) Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину,яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодав\-ства ( ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які право\-мірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до статті 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи. Згідно із частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно із положеннями статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до частини другої статті 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Вчиненням правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18, постанові Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 320/553/16. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed