Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на загальну суму 35\~983,58 грн.. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 травня 2023 року о 10.00 год., водій [PERSON] керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», держаний номер [NUMBER] на перехресті нерівнозначних доріг вул. Патріотична та вул. Сталеварів у м. Запоріжжі, рухаючись по другорядній дорозі не надав переваги в русі автомобілю, який рухався по головній дорозі, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Toyota Camry», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власника цього транспортного засобу, чим порушив п. 16.11 ПДР України. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали пошкодження, травмованих не було. Відповідно до постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2020 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді адміністративного штрафу в розмірі 340 грн. в дохід держави. З постанови вбачається, зо [PERSON] свою вину визнав та не заперечував обставин справи. Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА». Страховик оцінив завдану позивачу матеріальну шкоду в розмірі 85\~550,30 грн. Затим, 03.07.2020 страховик виплатив позивачеві страхове відшкодування в розмірі 83\~050,30 грн. врахувавши розмір франшизи. Грошові кошти були перераховані на картковий рахунок позивача. На замовлення позивача, 27.05.2020 судовим експертом Шаховим О.В. було складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню реальної вартості збитку, завданого позивачу як власнику транспортного засобу. Відповідно до зазначеного висновку вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Camry», державний номер [NUMBER] , у результаті пошкодження останнього в ДТП 10.05.2020, складає 119\~033,88 грн.. Судовий експерт зазначив, що КТЗ має ушкодження, для усунення яких потрібний відновний ремонт. З огляду на зазначене, позивач вказує, що загальний розмір його витрат за ремонт належного йому на праві власності транспортного засобу, з урахуванням страхової виплати, як різниця між страховою виплатою та фактичними збитками, становить 35\~983,58 грн.. Посилаючись на положення статей 22, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України вважають, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням. 16.05.2023 ухвалою судді у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 06.06.2023 від представника третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких зазначили, що з огляду на положення ст. 509 ЦК України та з урахуванням приписів ст. ст. 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди між позивачем та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виникли позадоговірні (деліктні) правовідносини. Згідно з законодавством та судовою практикою, страховик у деліктних правовідносинах виплачує страхове відшкодування у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до обставин справи вбачається, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» належним чином виконало свої зобов`язання та не порушило прав і законних інтересів позивача. Відповідно до ст. 1194 ЦК України вважають, що вимога позивача є правомірною, а визначення її розміру залежить від оцінки доказів по справі. 26.06.2023 до суду від представника відповідача адвоката Мазур О.С. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначили, що відповідно до відповіді на адвокатський запит ПАТ «НАСК «ОРАНТА» повідомила, що при розрахунку розміру страхового відшкодування бралися до уваги результати проведеного огляду від 19.05.2020 транспортного засобу позивача, а також положення Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 1335/5/1159 від 24.07.2009. Відповідно до розрахунку страхового відшкодування від 18.06.2020 матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «Toyota Camry», державний номер [NUMBER] , внаслідок пошкодження при ДТП, склав 85\~550,30 грн. (вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 213\~290,21 грн., а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 85\~550,30 грн.). Згідно зі страховим актом № ОЦВ-20-08-26496/1 та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 03.07.2020 було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 83\~050,30 ( 85\~550,30 грн. - 2 500 грн. (франшиза)) на рахунок потерпілої особи. Вважають, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості збитку, завданого власнику КТЗ № 64 від 27.05.2020 ФОП [PERSON] , на який посилається позивач, не є належним та допустимим доказом реально понесених [PERSON] збитків. Далі у відзиві зазначили, що позивачем не надано письмових доказів, які б підтверджували реально понесені збитки на відновлення автомобіля в сумі 119\~033,88 грн., як-то акти здачі-приймання робіт (наданих послуг), квитанції до прибуткового касового ордеру, чеки про здійснення оплати деталей чи оплати робіт по відновленню автомобіля тощо. Позивачем не додано документів з детальним описом та переліком проведених ремонтних робіт і способу їх виконання, зокрема, заміна/ремонт деталей, вузлів, агрегатів, фарбування старих/нових деталей, кількість витраченого часу на їх проведення та кількість залучених працівників тощо. Отже, вважають, що позивач не надав жодного документу, який був би належним доказом підтвердження оплати позивачем грошових коштів в заявленому розмірі за ремонтні роботи чи деталі, оскільки належним доказом на підтвердження вказаного факту є чеки або квитанції із зазначенням платника, отримувача та призначення платежу, які позивачем не надані. У висновку експертного автотоварознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку від 27.05.2020 № 64, який був виконаний на замовлення [PERSON] не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, а тому такий висновок не є допустимим доказом. Фактично позивач через три роки після отримання страхового відшкодування в розмірі 83\~050,30 грн., погодившись з оцінкою збитку, яку провела страхова компанія, вирішив послатися на інше автотоварознавче дослідження, більш вигідне для нього, та звернутися до суду з позовом про стягнення різниці між двома оцінками експертів. За таких обставин, вважали, що враховуючи відсутність належних відомостей про фактично понесені витрати позивача на ремонт автомобіля, враховуючи виплату третьою особою страхового відшкодування, а також того, що позовні вимоги до відповідача позивач обґрунтовує неналежними доказами, позов є недоведеним та задоволенню не підлягає. Додатково зазначили, що посилання позивача на правові позиції Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами є необґрунтованими, оскільки вказані справи не є релевантними, через те, що в них позивач не оспорював розмір виплаченого страхового відшкодування на підставі іншого автотоварознавчого дослідження. Просили в задоволення позовних вимог відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у виді втрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.. 10.07.2023 відповідно до ухвали суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 02.08.2023 від представника третьої особи надійшли додаткові письмові пояснення по справі, в яких зазначили, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Франшиза, передбачена страховим полісом відповідача [PERSON] дорівнює 2500 грн.. Також, сума що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому, доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Таких документів позивач не надавав. Позивач своєчасно отримав від ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхове відшкодування. Далі в поясненнях зазначили, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» і відповідач в солідарному порядку шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не відшкодовують. Третя особа, на відміну від відповідача, має свою частину застрахованої відповідальності на випадок ДТП, яка розраховується згідно вимог Закону № 1961-IV (оцінена шкода) та виплачується в порядку, встановленому цим законом на дату ДТП. Правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються загальними (іншими) нормами цивільного законодавства України, зокрема Цивільним кодексом України, і обсяг відповідальності відповідача дорівнює загальному розміру завданої шкоди на момент розгляду справи або виконання робіт (ст. 1192 ЦК України). ПАТ «НАСК «ОРАНТА» несе відповідальність тільки в своїй частині зобов`язань, а не солідарно. Відшкодування зносу деталей (запасних частин), що замінюються, знаходиться поза зоною відповідальності страхової компанії. Різницю між вартістю нових деталей (запасних частин), що замінюються, та встановлених на автомобілі в момент ДТП ПАТ «НАСК «ОРАНТА» не відшкодовує. Знос деталей, що замінюються на автомобілі позивача, який на день ДТП становив 70% (коефіцієнт фізичного зносу 0,70), було застосовано у розрахунку страхового відшкодування на підставі ст. 29 Закону України № 1961-IV. Вартість деталей (запасних частин), що замінюються без врахування зносу становить 182\~485,59 грн. за розрахунком страхової компанії або 183\~012,52 грн. за розрахунком експерта. Очевидно, що 70 % зносу із зазначених варіантів вартості деталей (запасних частин), що замінюються, повністю охоплює предмет цивільного позову у розмірі 35\~983,58 грн.. Ці обставини підтверджуються розрахунком страхового відшкодування від 18.06.2020, наданим відповідачем разом з відзивом на позовну заяву, та висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 64 від 27.05.2020 і ремонтною калькуляцією, наданими позивачем до позову. Тому, вважали, що загалом вимога позивача правомірна, а її розмір залежить від оцінки наданих доказів. В судовому засіданні представник позивача адвокат Греков Д.В. підтримав позовні вимоги повному обсязі з посиланням на їх обґрунтування в позовній заяві. Додатково зазначив, що висновок складено судовим експертом, який мав відповідну кваліфікацію, тому його висновок є належним доказом. Автомобіль позивачем був відремонтований після отримання страхового відшкодування та відчужений. Страхове відшкодування було перераховано безпосередньо позивачу. Висновок експерта був складений 27.05.2020, тобто через нетривалий час після ДТП. Вважав, що потерпіла особа взагалі не зобов`язана відновлювати транспортний засіб, а може відразу заявити свої вимоги. Реальні витрати доводяться ремонтною калькуляцією та висновком експерта, які надані позивачем. Не вбачає необхідності доводити реальні витрати саме чеками, квитанція чи будь-якими іншими документами. Критерієм доведеності різниці між відновлювальним ремонтом та розміром матеріальної шкоди визначений у звіті експерта. Вказав, що відповідач не звертався щодо проведення експертизи, висновок якої б спростував висновок експерта, який наданий позивачем. Позивач фактично не погоджувався зі страховиком, оскільки відшкодування не охопило всієї суми збитків. Представник відповідача адвокат Мазур О.С. в судовому засіданні повністю заперечувала щодо позовних вимог, в поясненнях послалася на відзив. Додатково зазначила, що відповідач не заперечує своєї вини у скоєнні ДТП, але не визнає свого обов`язку відшкодовувати позивачу будь-які витрати. Вважають, що позивач фактично погодився з розміром страхового відшкодування та отримав його в установлені строки. Вказала на те, що на її думку, позивач не довів саме різницю між реальними збитками та страховим відшкодуванням. Не надав жодних належних документів на підтвердження таких витрат, як-то чеків, квитанцій, платіжних інструкцій. Тому не є можливим встановити, які ж суму реальних витрат поніс позивач при відновлювальному ремонті. Наданий позивачем висновок експерта є неналежним доказом, він є лише варіантом оцінення шкоди, а не реальних збитків. Предметом позову є саме реальні збитки, які позивачем не доведені. Представник третьої особи Стрельбицький П.В. в судовому засіданні пояснив, що позивач з висновком експерта до страхової компанії не звертався та не порушував питання про збільшення страхових виплат. Страхова компанія не відшкодовувала знос та франшизу. Вартість деталей і в страхової компанії, і по висновку експертного дослідження позивача разюче не різняться та охоплюються предметом позову. Вважає, що висновок експерта доводить оцінену шкоду, а не фактичну. Просив врахувати надані раніше письмові пояснення. Судом встановлено, що 10 травня 2023 року о 10.00 год., водій [PERSON] керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», держаний номер [NUMBER] на перехресті нерівнозначних доріг вул. Патріотична та вул. Сталеварів у м. Запоріжжі, рухаючись по другорядній дорозі не надав переваги в русі автомобілю, який рухався по головній дорозі, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Toyota Camry», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власника цього транспортного засобу, чим порушив п. 16.11 ПДР України. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали пошкодження, травмованих не було. Відповідно до постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2020 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді адміністративного штрафу в розмірі 340 грн. в дохід держави. З постанови вбачається, зо [PERSON] свою вину визнав та не заперечував обставин справи (а.с.10). Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», що підтверджується полісом № АО/6596300 зі строком з 10.01.2020 до 09.01.2021. Страхова сума за шкоду, завдану майну складає 130 000,00 грн., франшиза 2500 грн. (а.с.68). Відповідно до розрахунку страхового відшкодування від 18.06.2020 матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу «Toyota Camry», державний номер [NUMBER] , внаслідок пошкодження при ДТП, склав 85\~550,30 грн. (вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу складає 213\~290,21 грн., а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 70% - складає 85\~550,30 грн.), враховуючи протокол (акт) огляду транспортного засобу від 19.05.2020 (а.с. 97, 104-107). Згідно зі страховим актом № ОЦВ-20-08-26496/1 та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 03.07.2020 було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 83\~050,30 (85\~550,30 грн. - 2 500 грн. (франшиза)) на рахунок потерпілої особи (а.с.96). Затим, 03.07.2020 страховик виплатив позивачеві страхове відшкодування в розмірі 83\~050,30 грн. врахувавши розмір франшизи в сумі 2500 грн.. Грошові кошти були перераховані на картковий рахунок позивача (а.с.41). На замовлення позивача, 27.05.2020 судовим експертом Шаховим О.В. було складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню реальної вартості збитку, завданого позивачу як власнику колісного транспортного засобу №64. Відповідно до зазначеного висновку вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Camry», державний номер [NUMBER] , у результаті пошкодження останнього в ДТП 10.05.2020, складає 119\~033,88 грн.. Судовий експерт зазначив, що КТЗ має ушкодження, для усунення яких потрібний відновний ремонт. До висновку додана ремонтна калькуляція та таблиця зображень КТЗ. Звіт складено судовим експертом Шаховим О.В., який має кваліфікацію судового експерта з правом проведення товарознавчих експертиз за спеціальністю визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу, свідоцтво видане Центральною експертно-кваліфікаційною комісією Міністерства юстиції України за № 573 від 30 травня 2014 року та продовжене до 07.07.2020 (а.с.11-40). Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. З формулювання статті 11 ЦК України можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 цього Кодексу. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положення статей 33, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року (далі Закон № 1961-IV) передбачає дії учасників ДТП та страховика у випадку настання ДТП. При цьому положення цих норм закону виходять з того, що сторони правовідносин діють добросовісно, а невиконання обов`язків, передбачених цими нормами, має наслідком відмову в захисті права на відшкодування (підпункти 37.1.1, 37.1.2, 37.1.3, 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України)\~це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Тим самим закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин, і недотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема права на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи, взагалі та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к. У постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду фактично визначила два окремих (відмінних один від одного) випадки, за яких є можливим відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності: 1) пропуск строків, передбачених статтею 37 Закону 2) ситуація, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (стаття 1194 ЦК України). Обмеження, встановлені статтею 1194 ЦК України, не поширюються на зазначені правовідносини, оскільки наведена норма регламентує визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати (тобто така виплата мала бути проведена) і не встановлює будь-яких обмежень у разі, якщо у страховика не виникло обов`язку зі сплати страхової виплати. Інше розуміння наведених норм права фактично зменшує строк існування права на вимогу до заподіювача шкоди, якщо така шкода заподіяна майну потерпілого, до одного року з моменту скоєння ДТП. Наведений річний строк є присічним та поважність причин його пропуску не може впливати на можливість захисту цивільного права, що істотно звужує можливість потерпілої особи захистити своє порушене право в порівнянні із захистом свого права на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову до правопорушника - завдавача шкоди. Судом встановлено, що третя особа була вчасно повідомлена про страховий випадок а щодо необхідності здійснення стразового відшкодуваня. Будь-яких заперечень цього учасниками процесу не наводилося. Стаття 1194 ЦК України у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Ця норма, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження №14-95цс20) вважає, що стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність. Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). При цьому у цій постанові, Велика Палата Верховного Суду послалась на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), у якій було відступлено від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив потерпілому страхове відшкодування має право пред`явити вимоги до винної особи або її страховика. Відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП. У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин. Загальний порядок відшкодування шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до статті 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV. Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак вбачається, що Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Разом з тим, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, якщо згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Схожі висновки містять постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17. Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність. У відзиві представник відповідача послалася на правову позицію Велико Палати Верховного Суду сформульовану в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18). Це рішенні ВП ВС стосувалося питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: до винної особи чи в межах ліміту відповідальності страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність, - до страховика у цій справі. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. При цьому, представник відповідача зазначила, що посилання позивача на практику ВС є недоречними, оскільки вказані справи не є релевантними. В цей же час, у рішенні ВС від 03.12.2020 у справі № 352/1384/18, на яку послався представник позивача у позові є посилання на правову позицію Великої Палати Верховного Суду сформульовану в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18). Також, постановою від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону). Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Суд звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. В цій справі було встановлено, що розмір страхового відшкодування не покрив заподіяну шкоду в повному обсязі. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) взяла до уваги те, що іншої норми, яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону № 1961-IV). Таким чином, наразі існує стала практика, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), а також у рішеннях Верховного Суду у складі колегій Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 352/1384/18 (провадження № 61-19013св19), від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18 (провадження № 61-8812св21) та інші. Встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПАТ «НАСК «ОРАНТА», ліміт страхового відшкодування за шкоду завдану майну - 130\~000,00 грн., франшиза 2\~500,00 грн.. Згідно розрахунку страхового відшкодування від 18.06.2020 відновна вартість автомобіля «Toyota Camry» державний номер [NUMBER] становила 250\~000,00 грн., страхова сума за договором страхування 130\~000,00 грн.. Розмір збитку для розрахунку страхового відшкодування визначено згідно калькуляції. Знос транспортного засобу на день страхового випадку (%) склав 70 %. Вартість відновлювального ремонту (без врахування зносу деталей, що замінюються) 213\~290,21 грн.. Вартість деталей, що замінюються, без врахування зносу - 182\~485,59 грн.. Вартість деталей з врахуванням зносу 54\~745,68 грн.. Вартість ремонтних робіт 12\~298,00 грн.. Розмір матеріального збитку (з врахуванням зносу деталей, що замінюються) 85\~550,30 грн.. Франшиза 2500,00 грн.. Сума страхового відшкодування 83\~050,30 грн.. Підстав для зменшення страхового відшкодування не зазначено. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості збитку, завданого власнику КТЗ № 64 від 27.07.2020 перед експертом було поставлено два питання: яка вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Toyota Camry» державний номер [NUMBER] , у результаті пошкодження останнього в ДТП 10.05.2020 з ПДВ та без ПДВ. Протоколи огляду транспортного засобу складені експертом від 19.05.2020. При проведені огляду транспортного засобу, власником якого є [PERSON] 19.05.2020 приймали участь представник ПАТ «НАСК «ОРАНТА» Міщенко В.В. та ще інший представник, який від підпису відмовився (а.с.37). До висновку також долучено ремонтну калькуляцію складену 26.05.2020 та таблиця зображень колісного транспортного засобу марки «Toyota Camry» державний номер [NUMBER] . Згідно висновку коефіцієнт фізичного зносу загальної групи деталей визначений 0,70, тобто в такому ж розмірі як визначено і страховою компанією при розрахунку страхового відшкодування. За результатами дослідження експерт дійшов висновку, що вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу марки «Toyota Camry» державний номер [NUMBER] , у результаті пошкодження останнього в ДТП 10.05.2020 з ПДВ складає 119\~033,88 грн. та без ПДВ 110\~062,68 грн. (а.с.18). Щодо доводів представника відповідача про те, що висновок дослідження по визначенню вартості збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 64 від 27.05.2020, виконаний ФОП [PERSON] , не є належним доказом розміру заподіяної шкоди, суд зазначає таке. Відповідно до п. 34.4 ст. 34 Закону № 961-IV для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим. Як зазначено у п. 1.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 145/5/2092, Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Згідно з п. 1.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 145/5/2092, вказана Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ. Відповідно до п. 1.3 Методики, її вимоги є обов`язковими під час проведення авто товарознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових авто товарознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин. Згідно з п. 4.3 Методики, за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. За результатом оцінки, виконаної суб`єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно, складається акт оцінки КТЗ. Виходячи з викладеного, висновок експерта складається у разі проведення судової авто товарознавчої експертизи, а звіт оцінювача - за результатами проведення оцінки КТЗ, при цьому, як висновок експерта, так і звіт оцінювача складаються на єдиних засадах, визначених Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 № 145/5/2092. Слід відмітити, що висновок № 64 від 27.05.2020, складений ФОП [PERSON] за замовленням [PERSON] містить марку, модель і державний реєстраційний номер транспортного засобу, який проходив оцінку.\~У своєму висновку оцінювач зазначив, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику у результаті пошкодження транспортного засобу «Toyota Camry» державний номер [NUMBER] , у результаті пошкодження останнього в ДТП 10.05.2020 з ПДВ складає 119\~033,88 грн.. При цьому оцінювач зазначив, що оцінка проведена на підставі, зокрема, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні», він діяв неупереджено та об`єктивно, обмежень до виконання оцінки та зацікавленості у результатах оцінки він не мав. Згідно з п. 5.2 вказаної Методики у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. Як вбачається з протоколу огляду транспортного засобу складеного ФОП [PERSON] 19.05.2020 про проведенні такого огляду автомобіля засобу «Toyota Camry» державний номер [NUMBER] , брав участь представник ПАТ «НАСК «ОРАНТА» Міщенко В.В.. Встановити дані про іншого представника не виявилося за можливе через те, що останній відмовився від підпису. Таким чином, представник страховика відповідача приймав участь при огляді експертом автомобіля позивача. Ураховуючи викладене, суд вважає, що висновок дослідження по визначенню вартості збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 64 від 27.05.2020, виконаний ФОП [PERSON] , є належним доказом розміру заподіяної матеріальної шкоди. Крім того, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості провести власне дослідження вартості збитку. Під час підготовчого провадження будь-яких клопотань щодо проведення експертизи з боку відповідача та його представника не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Згідно з ч. 2 ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За приписами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). На час розгляду справи судом не встановлено відомостей про проведення позивачем відновлювального ремонту та сплати позивачем його вартості. У пункті 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення\~статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Суд також не приймає до уваги посилання сторони відповідача на те, що фактично ремонтні та відновлювані роботи автомобіля позивача проведені не були, матеріальна шкода ж має відшкодовуватись за наслідками реальних витрат на такі роботи. Чинне законодавство не містить прив`язки можливості отримання відшкодування заподіяних матеріальних збитків в залежності від реального проведення ремонтних робіт та затрат потерплої сторони на їх проведення. Отже, ремонтні та відновлювальні роботи можуть бути проведені позивачем після отримання відшкодування матеріальної шкоди з відповідача. Таким чином, судом встановлено, що загальний розмір заподіяних позивачу матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становив 119\~033,88 грн. На момент пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] застрахована. Страховою компанією в межах ліміту відповідальності страховика, сплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 83\~050,30 грн. вже за мінусом суми франшизи (85\~550,30 грн. як розмір матеріального збитку визначений у розрахунку страхового відшкодування 2500,00 грн. франшиза). Решта 35\~983,58 грн. підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що вимога про стягнення з відповідача матеріальних збитків підлягає до задоволення повністю. Позивачем доведено право на отримання відшкодування матеріальної шкоди з відповідача, оскільки зібраними у справі доказами підтверджують факт завдання шкоди відповідачем, розмір такої шкоди, а також обов`язок відповідача відшкодувати шкоду. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 35\~983,58 грн. На підставі ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в загальному розмірі 1073,60 грн., що складається із судового збору за подання до суду позовної заяви.

Outcome: approved