Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, в якому просили суд: 1. Визнати договір купівлі-продажу квартири від 19.06.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899, удаваним правочином, а між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вчинено правочин застави спірної квартири для забезпечення виконання продавцями квартири [PERSON] , [PERSON] , свого зобов`язання перед покупцем за договором позики; 2. Скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899; 3. Поновити права власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; 4. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] судові витрати.» В обґрунтування заявлених вимог, позивачі посилались на те, що 05.08.2019 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрований в реєстрі за №3993, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 303030,00 грн., що є еквівалентом суми 11 700,00 доларів США. Відповідно до пункту 10 Договору сторони домовилися, що виконання Позичальником зобов`язання за цим договором (повернення коштів вказаних в пункті 1 цього договору) буде забезпечуватися іпотекою квартири [ADDRESS] , власником якої є громадянин України [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), та позичальник. На виконання п. 10 між сторонами: іпотекодержателем [PERSON] та Іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 05 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрований в реєстрі за №3994. 20.11.2019 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір про внесення змін до Договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05.08.2019 за реєстровим №3993, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрований в реєстрі за 6005. Відповідно до умов Договору про внесення змін до Договору позики пункт 1 Договору позики викласти в новій редакції: «1. Позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в суми 543 492,00 гривень, що є еквівалентом суми 22 320,00 доларів США». На цій підставі було укладено 20.11.2019 року Договір про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05.08.2019 за реєстровим №3994. 17.08.2020 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстрований в реєстрі за №5241, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 789 360,00 грн.. що є еквівалентом суми 28 600,00 доларів США. 17 серпня 2020 року між [PERSON] (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] ( Іотекодавці ) було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль Г.М., зареєстрований в реєстрі за №5242. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки Іпотекодавці передають, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Через економічні складнощі Позичальник [PERSON] не змогла виплатити борг за вищенаведеними договорами, у зв`язку з чим виникла заборгованість і загроза звернення стягнення на квартиру. У той же період часу [PERSON] познайомилася із Відповідачем, який запропонував надати їй позику під вигідні умови для погашення вищенаведених договорів, щоб не втратити квартиру. При цьому, він переконував, що квартира залишиться у власності [PERSON] та [PERSON] та вони будуть проживати у своєму житлі, а за можливості виплачувати йому борг. У зв`язку з тим, що кредит був наданий у іноземній валюті, розуміючи, що самостійно [PERSON] не має можливості вчасно виплатити цей кредит (якраз на той час були закриті кордони у зв`язку з пандемією внаслідок епідемії СОВІД-19, а [PERSON] працювала за кордоном та не змогла вилетіти на роботу), [PERSON] погодилася на укладання договору позики між нею та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] погашає її заборгованість. Відповідачем було сплачено борг [PERSON] за Договорами позики, що підтверджується, зокрема, нотаріально посвідченою Заявою [PERSON] від 17.08.2020 року, який діяв в інтересах [PERSON] про відсутність будь-яких майнових, фінансових та інших претензій за договором позики до [PERSON] [PERSON] повинна була, за оголошеними їй умовами виплатити борг перед [PERSON] упродовж періоду часу від 01.09.2021 по 01.06.2031 року, при цьому на відміну від попередніх договорів, за договором позики з Відповідачем сума позики підлягала поверненню у національній валюті України гривні, а відсотки в рази менші. Власне при підписанні договору, ні [PERSON] , ні Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аврамець Світлана Павлівна не пояснила наслідки договору, що фактично укладався між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , ними не було зазначено також, що укладається договір відчуження майна. [PERSON] та [PERSON] були переконані, що це договір застави майна. Разом з тим, оскільки [PERSON] порекомендували близькі родичі [PERSON] , вона не могла і уявити, що її обдурять щодо правових наслідків правочину. Таким чином, між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони (Продавці) та [PERSON] з іншої сторони (Покупець) 19.06.2021 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899, відповідно до якого власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Копію цього договору Позивачам надано не було, [PERSON] , в серпні 2022 року на свою вимогу лише одержала ці фото на вайбер, після одержання консультації адвоката. Цей факт ще раз підтверджує те, що насправді укладався договір позики. Так, волевиявлення Позивачів на підписання договору купівлі-продажу квартирі не було, підписання договору щодо відчуження майна, у якому проживають та зареєстровані Позивачі не відповідало їх внутрішній волі, оскільки вони вважали, що підписують договір застави майна. Коштів у сумі 1 498 000 грн., як це зазначено в п. 2.1. оспорюваного договору, Позивачі теж не отримували - Відповідач мав погасити заборгованість [PERSON] за вищенаведеними договорами позики, нотаріус не роз`яснював Позивачам їх права, як того вимагає законодавство. Разом з тим, у день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, 19.06.2021 року укладено між [PERSON] та [PERSON] Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 903, за умовами якого сторони зобов`язуються у строк 120 (сто двадцять) місяців укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При чому тепер вже майбутнім продавцем виступає [PERSON] , а майбутнім покупцем [PERSON] . До договору додається графік платежів до попереднього договору від 19.06.202! року із розбивкою на періоду часу від 01.09.2021 по 01.06.2031 року. При чому, авансований платіж до підписання даного договору (Попереднього договору) сплачено 803 200 грн. [PERSON] , зазначає, що ніяких коштів Відповідачу при укладанні цього договору не сплачувала, як і Відповідач не передавав їй жодних сум коштів за договором купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899. Натомість Відповідач мав погасити заборгованість [PERSON] за договорами позики. Також [PERSON] та Відповідачем 19.06.2021 року було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 902, відповідно до якого позичкодавець передає у безкоштовне користування (позичку), а Користувач приймає у безкоштовне користування (позичку) квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у строк до 19 травня 2024 року включно. Тобто, всі фактичні обставини давали Позивачам можливість вважати, що укладається договір позики коштів, за яким Відповідач погасить заборгованість [PERSON] , перед кредитними установами, а Позивачі у свою чергу будуть віддавати цей борг поступово. Про наявність договору купівлі-продажу квартири, а також про її фактичне відчуження, Позивачі дізналися лише у серпні 2022 року, коли Відповідач вирішив виселити Позивачів із цієї квартири. Іншого житла Позивачі не мають. Позивачі зазначають, що нотаріусом не було роз`яснено права та обов`язки Продавців квартири, а також фактичні наслідки вчинення правочину - договору купівлі-продажу, у сторін не було наміру досягнути юридичних наслідків, передбачених договором купівлі-продажу, передача квартири не відбулася, договори про надання комунальних послуг не переукладались, комунальні платежі вносила особисто [PERSON] . Відтак, у Позивачів не було жодних підстав вважати, що ними укладається інший правочин, ніж договір застави майна. Таким чином, між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири для приховання договору застави, а відтак договір купівлі-продажу квартири повинен бути визнаний судом удаваним правочином, визнано фактично укладений між сторонами Договір застави грошових коштів. 28.02.2023 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху та позивачам надано строк для усунення недоліків. 14.03.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Окрім того, витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аврамець Світлани Павліни ( [ADDRESS] ) належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу від 19.06.2021 року за реєстровим номером 899. 12.04.2023 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. направила, лист в якому просила розгляд справи проводити за її відсутності та прийняти рішення згідно діючого законодавства України. На виконання вимог ухвали суду від 14.03.2023 року направила копію договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2021 року за реєстровим № 899. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. (Можливо ще щось додати про судове засідання). 02.05.2023 року з дотриманням вимог статей 127, 174, 178 ЦПК України, до суду відповідач [PERSON] подав відзив на позов, з доказами направлення відзиву іншим учасникам справи. За змістом відзиву відповідач висловив свою позицію щодо предмету та підстав позову, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов та долучених до нього доказів на спростовання позиції позивача щодо підстав та предмету позову. Зокрема, у відзиві на позов, відповідач зазначив, що дійсно 19.06.2021 року [PERSON] , [PERSON] (далі за текстом - Продавці) та [PERSON] (далі за текстом Покупець) уклали договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] , [PERSON] передали, а Відповідач прийняв квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За вчинений правочин Відповідач сплатив збір з операції купівлі-продажу нерухомого майна код квитанції 9236-1488-1814-3717 від 2021-06-19. Згідно п.2.1 договору, продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчинюється за ціною 1 498 000 грн. 00 коп., які отримали Продавці повністю від Покупця, у рівних частинах кожним до підписання цього договору. Умовами договору Продавці засвідчили, що: обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає: договір не укладається під впливом тяжких для Продавців обставин; своїми підписами вони свідчать, що розрахунки по договору з ними проведено у повному обсязі до підписання цього договору та відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріальною округу Аврамець Світланою Павлівною, зареєстровано в реєстрі за № 899 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 42597395. Згідно п.4.8 договору Продавці та Покупець у присутності нотаріуса вказали, що: однаково розуміють значення і умови договору; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не мас характеру фіктивності та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п. 2.1 цього Договору, відповідає їх дійсним намірам; вони не обмежені в праві укладати правочин; вони не визнані у встановленому порядку недієздатними (повністю або частково), вони не страждають в момент укладання цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними його суті; вони вільно володіють українською мовою, проект цього договору складений нотаріусом з урахуванням визначених ними умов та умов, що є обов`язковим; ними прочитаний, зрозумілий і схвалений; підписання ними цього договору є підтвердженням відсутності взаємних претензій щодо проведення розрахунку та якісною стану житла. Відсутня помилка, обман, тяжкі обставини або загроза чиєїсь сторони, що змушує здійснити даний правочин на надто невигідних умовах. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, за яким Продавці відчужили своє майно на користь [PERSON] , з припиненням свого права власності, у порядку п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, з огляду на зміст ч. 2 ст. Ц9 та ч. і ст. 317 ЦК України, [PERSON] [PERSON] , втратили і своє право на користування спірним майном. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Оскільки позивачами не доведено у передбачений законом спосіб удаваність договору купівлі-продажу квартири віл 19 червня 2021 року, Відповідач просив у задоволенні цієї позовної вимоги відмовити. Відповідно, відповідач просив відмовити у задоволенні похідної позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899. (а.с.90-107) Разом з відзивом відповідач подав до суду клопотання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аврамець Світлани Павлівни ( [ADDRESS] ) належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи, на підставі яких був вчинений договір купівлі-продажу №899 від 19 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . (а.с.98-99) 06.06.2023 року ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аврамець Світлани Павлівни ( [ADDRESS] ) належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи, на підставі яких був вчинений договір купівлі-продажу №899 від 19 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . 26.06.2023 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. направила належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи, на підставі яких був вчинений договір купівлі-продажу №899 від 19 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та просила розгляд справи проводити за її відсутності, прийняти рішення відповідно до діючого законодавства. 19.09.2023року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у даній цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Кишеня В.С. заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та запереченнях на відзив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов, у задоволенні позову просив відмовити. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. у судове засідання не з`явилась, направила лист в якому просила розгляд справи проводити за її відсутності та прийняти рішення згідно діючого законодавства України. Таким, чином, вислухавши учасників процесу, наведенні сторонами доводи щодо підстав та предмету позову, допитавши позивача [PERSON] в якості свідка, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлення ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України. Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , підстава - Свідоцтво про право власності на житло, видане 29 березня 2006 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням №65-1029С від 29 березня 2006 року; право власності зареєстроване в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 06 квітня 2006 року, запис у реєстровій книзі за №9806; право власності Продавця-1 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689426 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року; право власності Продавця-2 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689442 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887409380000. 19 червня 2021 року між (продавцями) [PERSON] , [PERSON] та (покупцем) [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899. (а.с.126-128) Як убачається з п. 1.2 Договору купівлі-продажу квартири, предметом договору є квартира, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, загальною площею 68,4 кв.м, житловою площею - 31,6 кв.м. За оспорюваним договором продавці передали (продали), а покупець прийняв (купив) у власність квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та сплатив за неї обговорену грошову суму, установлену у цьому договорі. У пункті 1.3 Договору купівлі-продажу квартири міститься інформація про те, що квартира належить продавцям в рівних частках кожному на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 березня 2006 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, згідно з розпорядженням №65-1029С від 29 березня 2006 року; право власності Продавців на зазначену квартиру зареєстровано 06 квітня 2006 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, записано в реєстрову книгу за №9806; право власності Продавця-1 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689426 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року; право власності Продавця-2 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689442 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1887409380000. Відповідно до п. 1.5 Договору купівлі-продажу квартири, відсутність заборони відчуження або арешту, відсутність обтяження іпотекою зазначеної квартири та відсутність податкової застави щодо майна Продавців підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, сформованими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. 19 червня 2021 року. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Виходячи з підстав та предмету позову, позивачами пред`явлено вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 19 червня 2021 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., зареєстрований в реєстрі за №899, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання правочину застави спірної квартири для забезпечення виконання продавцями квартири [PERSON] , [PERSON] свого зобов`язання перед покупцем за договором позики, посилаючись на правові підстави недійсності правочину на положення ч.ч.1, 3 статті 203 (правові наслідки правочину, який вчинено за відсутності волевиявлення учасника цього правочину) та статті 235 Цивільного кодексу України (правові наслідки удаваного правочину). Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно п.3 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Отже, право власності за оспорюваним договором купівлі-продажу щодо жилої квартири перейшло до відповідача [PERSON] в момент нотаріального посвідчення договору, тобто 19 червня 2021 року. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності договору, визначені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Воля - це суб`єктивний елемент правочину, бажання його вчинити. Вона формується під впливом різних обставин, найважливіші з який визначаються матеріальними і духовними потребами. Люди усвідомлюють виниклі в них потреби і прагнуть їх задовольнити, прибігаючи до засобів, у тому числі і до правочинів. Виходячи зі змісту статей 203, 655 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою: наявність підстав для оспорення правочину: встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Отже, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на те, що її волевиявлення, як учасника оспорюваного правочину, не відповідало її внутрішній волі. За змістом положень ч. 1 ст. 69 Цивільного процесуального кодексу України, свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Позивач [PERSON] під час розгляду справи, будучи допитаним у судовому засіданні в якості свідка, посилався, на те, що 19 червня 2021 року під час укладення у нотаріуса правочину щодо відчуження своєї частки належного йому нерухомого майна ані змісту договору, ані його назви не читав, він повністю довірився своїй матері - позивачу [PERSON] , та власне на її прохання і приїхав до нотаріуса. Зі слів мами, вони мали змінювати кредитора у своїх попередніх зобов`язаннях на більш вигідних умовах. Вважає, що він не в повній мірі усвідомлював значення своїх дій, крім того зауважив, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири був впевнений, що укладає договір позички коштів та договір іпотеки з новим інвестором, наразі він вважає, що фактично він помилився щодо істотних обставин укладеної угоди та прийняв неправильне рішення, що не відповідало його внутрішній волі і дійсним намірам. Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що при посвідченні оскаржуваного договору купівлі-продажу, нотаріусом було встановлено особи сторін правочину та перевірено їх дієздатність. З наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. належним чином засвідчених копій документів, на підставі яких був вчинений оспорюваний правочин, вбачається наявність власноручно написаних позивачами заяв на ім`я приватного нотаріуса, в яких зокрема останні вказують, далі цитата: «…перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не страждаючи на захворювання, прошу посвідчити від мого імені Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] …» У вказаних заявах позивачі також підтвердили, що покупець [PERSON] повністю розрахувався з ними за частки у квартирі, грошові кошти отримано ними у повному обсязі. Вказане твердження позивачів у власноручнаписаних заявах свідчить про належне виконання відповідачем даного правочину. Виходячи зі змісту пункту 4.8 оспорюваного договору купівлі-продажу, сторони стверджують у присутності нотаріуса, що: однаково розуміють значення і умови цього договору; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п. 2.1 цього Договору, відповідає їх дійсним намірам; вони не обмежені в праві укладати правочини; вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними його суті; договір ними прочитаний, зрозумілий та схвалений; підписання ними договору є підтвердженням відсутності взаємних претензій щодо проведеного розрахунку та якісного стану житла. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (Постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17). Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав позову, суд приходить до висновку, що позивачами не наведено належних та допустимих доказів того, що їхнє волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу належної їм квартири із відповідачем не було вільним та суперечило (не відповідало) їх внутрішній волі. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., зареєстрований за номером 899, за відсутності доведених обставин, які потребують доказування при застосування наслідків, передбачених ч. 3 статті 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, у такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Відповідно до ч.2 статті 235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Правова конструкція статті 235 Цивільного кодексу України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести, для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди, наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо, оскільки удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20). Згадані висновки також узгоджуються з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є - дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним». Позивачів стверджують, що всі фактичні обставини давали їм можливість вважати, що укладається не договір купівлі-продажу квартири, а договір застави квартири для забезпечення виконання продавцями квартири свого зобов`язання перед покупцем за договором позики. На підтвердження позовних вимог позивачі посилались на укладені між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] наступних правочинів - Попереднього договору купівлі-продажу квартири та Договору позички, які за твердженням позивачів, давали їм можливість вважати, що насправді укладається договір позики коштів. Судом встановлено, що дійсно того ж дня - 19.06.2021 року, окрім оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, між відповідачем [PERSON] , як майбутнім продавцем, та позивачкою [PERSON] , як майбутнім покупцем, укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 903, за умовами якого сторони зобов`язуються у строк 120 (сто двадцять) місяців укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с.40-43) Відповідно до положень ст.635 ЦК України, п опереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Отже, уклавши попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., зареєстрований за номером 903, сторони досягли згоди щодо його істотних умов, а тому даний договір не може вважатися прихованим правочином. Відповідно до ч. 3 ст.635 ЦК України, з обов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Таким чином, з огляду на строк, визначений сторонами у попередньому договорі, він є чинним на момент звернення позивачів з даним позовом до суду та ніким із його сторін у судовому порядку не оспорений. Окрім того, 19.06.2021 року між позивачем [PERSON] та Відповідачем було укладено Договір позички, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 902, відповідно до якого позичкодавець передає у безкоштовне користування (позичку), а Користувач приймає у безкоштовне користування (позичку) квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] у строк до 19 травня 2024 року включно. Відповідно до положень ст.827 ЦК України, з а договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу (Найм (Оренда)). Що стосується поняття договору позики, то відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є реальним, одностороннім, відплатним або безоплатним договором. Це значить, що він набуває чинності тільки після передачі майна, всі обов`язки покладені лише на позичальника і у визначених законом випадках договір позики може бути як оплатним так і безоплатним. Предметом договору позики є речі, визначені родовими ознаками, та грошові кошти. Суб`єктами позики є будь-які фізичні та юридичні особи. Боржника за договором позики називають позичальником, а кредитора - позикодавцем. Договір позики як і кредитний договір (та і договір банківського вкладу), оформлює єдині по своїй економічній природі відносини. Відмінності між ними головним чином полягають у тому, що кредитором по кредитному договору виступають банки та інші фінансові установи, а в якості позикодавця по договору позики можуть виступати будь-які фізичні та юридичні особи. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України). Закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї з сторін, договір може бути нотаріально посвідчений. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. (ч.2 ст. 1047 ЦК України). Отже, за загальним правилом, розписка є достатнім документом, аби укласти договір позики і в майбутньому мати можливість повернути отримані кошти. Наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики (якщо оригінал розписки у позичальника, то вважається, що позикодавець отримав кошти і повернув її позичальнику). Варто наголосити, що розписка сама по собі не є договором позики - це лише підтвердження такого договору, який був укладений між сторонами, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Таким чином, доводи позивачів щодо факту удаваності договору купівлі-продажу квартири та фактичного укладання між сторонами саме договору позики ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивачами не визначено, які саме істотні умови договору купівлі-продажу були узгоджені сторонами, якщо йдеться про удаваний правочин позики, при цьому за своєю правовою природою ці договори є відмінними, серед іншого, істотними умовами договору позики є предмет, сума позики, розмір відсотків, строк повернення. Судом не встановлено підстав вважати, що у сторін спірного договору на меті була інша мета, ніж та, що передбачав вчинений правочин, оскільки після придбання за договором купівлі-продажу квартири відповідач, укладаючи в подальшому з позивачкою [PERSON] . Попередній договір купівлі-продажу квартири, вже діяв як реальний власник квартири, погодив з нею графік платежів за попереднім договором від 19.06.2021 року із розбивкою на період часу від 01.09.2021 по 01.06.2031 року. Вказані обставини свідчать про те, що продаж квартири відповідав волевиявленню позивачів під час вчинення правочину. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що матеріально - правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, а тому, суд враховуючи вищевикладене, визнає не існуючим факт того, що продавці під час складання та підписання оспорюваного договору не могли усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що складання та підписання договору купівлі-продажу відбулося внаслідок відсутності волевиявлення на передачу відповідачу квартири. Суд також наголошує на тій обставині, що забороняється здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, за яким Продавці відчужили своє майно на користь [PERSON] , з припиненням свого права власності, у порядку п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, з огляду на зміст ч. 2 ст. 319 та ч. 1 ст. 317 ЦК України, [PERSON] , [PERSON] , втратили і своє право на користування спірним майном. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.1999р.). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Отже, в розумінні положень ч.ч. 1, 3 статті 203 та статті 235 Цивільного кодексу України, вимога позивачів про визнання договору купівлі-продажу квартири від 19 червня 2021 року недійсним, а саме удаваним правочином, є безпідставною та не доведеною, як і обґрунтування необхідності одночасного позбавлення права на таке майно особи, що його набула за вказаним правочином, що може призвести до неправомірного втручання в право мирного володіння майном. За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для визнання правочину недійсним (удаваним), у зв`язку з чим, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Внутрішнє переконання суду було сформоване на психологічному рівні, тому суд надає перевагу стороні відповідача, виходячи з фабули (обставин) справи та правових позицій сторін. Суд зазначає, що докази, надані сторонами під час слухання справи є рівними між собою, не мали для суду наперед встановленого правового значення, проте, суд надає перевагу доказам, які надані стороною відповідача, так як, зглядаючись на обставини справи, які судом вказані вище, та норми матеріального та процесуального права, на основі яких суд оцінював такі докази, суд надає перевагу доказам сторони відповідача. Отже, суд, оцінивши докази сторони позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, приходить до висновку, що стороною позивача не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, що, звісно, слугує підставою для суду у відмові в задоволенні позовних вимог, що і відображено судом в даному рішенні. Щодо окремо заявлених вимог позивача в частині «скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899», суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав тощо регулює Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 та Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 32-1 цього Закону. (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину станом на 19.06.2021 року). Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріус є державним реєстратором. Державній реєстрації, відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Отже, нотаріусу, з огляду на його правовий статус, делеговані функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реалізовувати які він може лише у випадках і в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У частині третій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 19.06.2021, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно абзацу 3 ч. 3 ст.26 Закону, ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству", який набрав чинності з 26.07.2022, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 26.07.2022) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав прийнятим з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 26.07.2022 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права власності закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту в частині вимог щодо скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та поновлення права власності позивачів, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За наведених обставин, суд проходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аврамець Світлана Павлівна про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, скасування запису про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, та відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі. У відповідності до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed