Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Плецьку Ю.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення дітей проживати з батьком, в якому просив розірвати шлюб, зареєстрований 14.02.2019 між ним та відповідачем Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що складений відповідний актовий запис №91; малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] залишити проживати разом із батьком. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з 14.02.2019 року позивач [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Нажаль між позивачем та відповідачем втрачено почуття поваги один до одного. Шлюбні стосунки між сторонами припинені на тій підставі, що вони мають різний рівень світогляду та різний підхід щодо виховання дітей. На даний час ведення спільного господарства здійснюється окремо. За таких обставин шлюб став носити формальний характер. Позивач вважає, що сім`я розпалася остаточно і відновлена бути не може. Діти за згодою сторін після припинення шлюбних відносин залишились проживати з батьком, проти цього відповідач не заперечує. Питання про виплату аліментів та утримання доньки та сина поки не виникає. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву, відповідно до якої зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Просив розгляд справи проводити без його участі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, подала заяву, відповідно до якої вказала, що позовні вимоги у цивільній справі за позовом [PERSON] розірвання шлюбу та залишення дітей проживати з батьком визнає у повному обсязі, не заперечує з приводу їх задоволення. Розгляд справи просила проводити без її участі. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе справу розглянути у відсутності учасників справи. В силу дії ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.02.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що складений відповідний актовий запис №91, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №895 та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №2785. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, а відповідач визнає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини, подальше збереження шлюбу є неможливим. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.110 цього Кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до положень ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово „сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово „союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, яка погодилася на розірвання шлюбу, що також свідчить про відсутність намірів останньої зберігати сім`ю. Таким чином, враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка не заперечує, визнавши заявлені позовні вимоги, шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження сім`ї суперечило б їх інтересам, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Частиною 2 ст. 115 СК України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В силу ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У частині третій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Водночас, згідно статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У відповідності зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно частини 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). У постанові від 15.01.2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Тобто за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. І тільки за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Таким чином, при відсутності спору про визначення місця проживання дитини, суд має тільки констатувати, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не визначаючи і не змінюючи при цьому її місце проживання, така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі № 339/143/20. Як вбачається зі справи, позивач в позовній заяві вказав, що діти за згодою сторін після припинення шлюбних відносин залишились проживати з батьком. При цьому, суд враховує те, що сама відповідачка не заперечує проти проживання її малолітніх дітей разом з батьком позивачем по справі, про що вказала в поданій до суду заяві. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що залишення проживання малолітніх дітей зі своїм батьком після розірвання шлюбу з їх матір`ю не буде порушувати інтересів дітей. Разом з тим, суд зазначає, що проживання дітей з одним із батьків, жодним чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дітей, спілкуванню з ними, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення питання про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений в праві ініціювати вирішення такого питання в порядку, передбаченому статтею 160 СК України. Також, суд звертає увагу, що даним рішенням суд лише констатує з ким із батьків залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, а не визначає місце проживання дітей, оскільки такі позовні вимоги не заявлялися та спір щодо цього між сторонами відсутній. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, клопотання позивача, в якому він просив судові витрати з відповідачки не стягувати. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] слід залишити проживати із позивачем. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved