Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 02 червня 2018 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 червня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає разом з позивачем, за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що саме вона займається фізичним та духовним розвитком дитини. Дитина забезпечена належними житловими умовами для проживання. У дитини є всі необхідні речі, іграшки, одяг та взуття. Батько дитини не піклується про дитину, не спілкується з ним, не цікавиться здоров`ям дитини, не приїздить до нього. Також зауважує на тому, що між позивачем та сином встановлений глибокий психологічний контакт та дуже сильна прив`язаність один до одного. Проживання поруч із матір`ю буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи, що позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному так і фізичному. Позивач має стабільну фінансову та психологічно-культурну змогу виховувати свого сина. Згідно висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 08 лютого 2023 року №ІРЦ-85076/2023/387515, дитина має функціональні труднощі легкого ступеня прояву. Згідно огляду у невролога дитина має затримку мовного розвитку, рекомендовано заняття з логопедом та дефектологом. Таким чином, дитина потребує постійного нагляду, відвідування лікарів для того чи іншого медичного догляду. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати свого сина. Це, зокрема, виявилося у тому, що відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на утримання дитини, а саме: на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів тощо. Дитина повністю знаходяться на її утриманні. Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2023 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позивач ніколи не перешкоджала спілкуванню відповідача з дитиною. У зв`язку з викладеним, позивач просила суд визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою її фактичного проживання. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що станом на\~дату подання\~позову та\~на теперішній\~час між\~сторонами відсутній\~предмет спору\~щодо визначення\~місця проживання\~малолітньої дитини\~та вирішується\~(обговорюється)\~питання участі\~батька у\~вихованні дитини\~та встановлення\~часу та\~місць зустрічей\~з дитиною.Окрім того позовна заява містить недостовірні відомості, а саме про те, що батько не піклується про дитину, не спілкується з нею не цікавиться здоров`ям дитини не приїздить до неї, що не відповідає дійсності так як відповідач постійно за можливості (по узгодженню із позивачем) відвідує сина, возить його на секцію з футболу, купляє йому речі, до цього привозив продукти харчування та має бажання та можливість приймати активну участь у житті сина. Аналогічні пояснення відповідачем викладені у відзиві на позов. Крім того, в судовому засіданні заперечував проти стягнення з нього судових витрат по справі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради до суду не зявився, надав клопотання про розгляд справи у їх відсутність, просив суд винести рішення з урахуванням інтересів дитини, про що зазначив у письмовому висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2018 року. Відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2023 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане Амур-Нижньодніпровським районним місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 03 від 03.01.2019 року. Малолітня дитина фактично проживає разом з матір`ю [PERSON] , 1991 р.н., за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання за місцем проживання матері дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , складеного спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. У судовому засіданні встановлено, що між подружжям виник опосередкований спір щодо місця проживання дитини, що підтверджується матеріалами справи. Згідно висновку органу опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19.10.2023 року № 4/5-575 комісія прийшла до висновку про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вирішуючи даний спір, суд враховує положення частин восьмої та дев`ятої статті 7 СК України про те, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини і висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин у їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, вона не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства через те, що батьки не змогли зберегти стосунки або домовитися. У постанові від 4 серпня 2021 року у справі №654/4307/19 Верховний Суд визначив базові елементи, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання взаємин; піклування, захист і безпека дитини; вразливе становище; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини (йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів); бажання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). В рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Крім того, у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 Верховний Суд вказав, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них у порівнянні з іншими. Отже, із вищевикладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до частини першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо місця її проживання. Суд наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю повинна приділятися належна увага, водночас згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, за відсутності доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю негативно вплине на її виховання та стан здоров`я, суд дійшов висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , що якнайкраще буде відповідати інтересам дитини з урахуванням його віку, фізіологічних та психо-емоційних потреб. При цьому, суд вважає за доцільне не зазначати конкретне місце проживання позивача з дитиною, оскільки громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на території України, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 20000,00 грн., суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст.137ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. У матеріалах справи міститься договір про надання правничої/правової допомоги від 15.06.2022 року, укладений між позивачем та адвокатом Самухою А.О., згідно умов якого (п.5.3) за надання правової допомоги за цим договором сторони встановили фіксовану оплату, що зазначена у Додатку №1 до цього договору. Проте, вказаний додаток №1 до договору позивачем суду не надано. У той же час, на підтвердження вказаних судових витрат представник позивача надала Додаткову угода № 3 до Договору про надання правничої/правової допомоги № б/н від 15.06.2023 року, але сам договір про надання правової допомоги від 15.06.2023 року суду не надано. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження судових витрат позивача на правничу допомогу адвоката, тому у стягненні вказаних витрат слід відмовити. Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1073,60 грн..

Outcome: partial