Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що він засуджений до довічного позбавлення волі. 15 квітня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвали остаточне рішення у справі «Борисенко та інші проти України» (заява № 19102/20 та 5 інших, у тому числі [PERSON] ), у якому констатував порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений [PERSON] зазначив про те, що незаконна бездіяльність Держави Україна відображення у рішенні ЄСПЛ від 15 квітня 2021 року, щодо порушення статті 3 Конвенції, а саме нескорочуваності довічного позбавлення волі або перспективи звільнення, чим і завдано позивачу моральної шкоди у вигляді переживань на протязі тривалих років відбування покарання. У зв`язку із викладеним, позивач посилаючись на статтю 56 Конституції України, статті 23, 1173 ЦК України просить стягнути з Держави Україна 4 000 000 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. У травні 2023 року до суду надійшов відзив від представника Державної казначейської служби України на вказаний позов, у якому заявник просить позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на те, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки незаконність дій та рішень судів у кримінальній справі не доведена належним чином. У червні 2023 року до суду від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, у якій заявник просить його позов задовольнити. Зазначає, що оскільки він засуджений до довічного позбавлення волі, та не має перспективи на дострокове звільнення в теперішній час і на майбутнє, посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Борисенко та інші проти України та на рішення Конституційного Суду № 6-(ІІ)2021 від 16 вересня 2021 року, яким частину першу статті 82 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України, що вона унеможливлювала її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, чим і завдано моральної шкоди позивачу у вигляді переживань на протязі тривалих років відбування покарання. Зазначає, що його вимоги обґрунтовані належними доказами, які додані до позову, а тому твердження Державної казначейської служби України щодо необґрунтованості вимог та відсутності доказів спростовуються матеріалами справи. У червні 2023 року до суду надійшов відзив від представника Кабінету Міністрів України на вказаний позов, у якому заявник просить позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на те, позивач не надає суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту завдання такої шкоди, не доводить наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та завданою шкодою, не обґрунтовує доказово розмір заявленої до стягнення суми у якості відшкодування. У липні 2023 року до суду від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив Кабінету Міністрів України, у якій заявник просить його позов задовольнити. Зазначає, що твердження Кабінету Міністрів України про безпідставність позовних вимог є необґрунтованими, оскільки Держава Україна вчиняє протиправну бездіяльність, так як протягом тривалого часу не робить жодних дій щодо приведення нормативного регулювання, установленого статтями 81, 82 КК, у відповідність із Конституцією України, рішенню ЄСПЛ від 15 квітня 2021 року у справі «Борисенко та інші проти України, яким встановлено порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) з тих мотивів, що покарання у виді довічного позбавлення волі в Україні є таким, яке неможливо скоротити, і ця системна проблема вимагає вжиття заходів загального характеру шляхом упровадження реформи системи перегляду такого покарання, а також Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 (справа № 3-349/2018 (4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20)), яким визнано неконституційними частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. Зазначена бездіяльність Держави Україна є протиправною, позивач засуджений до довічного позбавлення волі та не маючи перспективи на дострокове звільнення має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 000 000 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2023 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, який просив задовольнити, з наведених у ньому підстав. Представник Кабінету Міністрів України до судового засідання не з`явилася, причини неявки суду не відомі. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2017 року, який 10 січня 2018 року залишений без змін Апеляційним судом Хмельницької області, [PERSON] було засуджено за сукупністю злочинів, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 115, частини першої статті 135 КК України із застосуванням статті 70 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі. Постановою ККС від 06 червня 2019 року вирок та ухвалу змінено. На підставі частини п`ятої статті 72 КК (в редакції закону № 838-VII) зараховано [PERSON] у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 23 грудня 2016 року по 10 січня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті судові рішення залишено без змін. 15 квітня 2021 року ЄСПЛ ухвали остаточне рішення у справі «Борисенко та інші проти України» (заява № 19102/20 та 5 інших, у тому числі [PERSON] ), у якому констатував порушення статті 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. Посилаючись на вказане судове рішення ЄСПЛ, засуджений [PERSON] просив суд відшкодувати на його користь за рахунок Держави Україна моральну шкоду в розмірі 4 000 000 грн, адже державою не було додержано право засудженого мати реалістичну перспективу дострокового звільнення. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. ЄСПЛу рішенні від15 квітня 2021 року по справі «Борисенко та інші проти України» (заява № 19102/20 та 5 інших, у тому числі [PERSON] ) указував, що в Україні для засуджених до довічного позбавлення волі немає реального механізму перегляду призначеного покарання за вироком суду, оскільки процедура помилування, котра передбачена статтею 87 КК України, є невизначеною, має винятковий характер та застосовується стосовно індивідуально визначеної особи. Міжнародна судова установа констатувала в цій справі, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, що свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Суд зазначив, що характер встановленого статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави відповідача вимагається впровадження реформ системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Тож, встановлені порушення Конвенції щодо [PERSON] полягають у відсутності в Україні законодавчих норм, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду зазначеного покарання. Однак будь-яких порушень права заявника на справедливий суд (стаття 6 Конвенції) з боку національних судів ЄСПЛ не встановлено. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. Зокрема, у рішенні у справі Sawoniuk v. UnitedKingdom (№ 63716/00) (Савонюк проти Сполученого Королівства) від 29 травня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що питання про відповідність строку позбавлення волі тяжкості злочину виходить поза межі сфери дії Конвенції. І лише непом`якшуване довічне позбавлення волі являє собою порушення статті 3 ЄСПЛ. Так, поясненням цьому є те, що особа не може бути ізольована, якщо немає обґрунтованих пенологічних підстав для цієї ізоляції, включаючи кару, стримування, забезпечення громадської безпеки та виправлення, баланс між якими необов`язково є статичним і може змінитися в ході відбування покарання. Відповідно, лише шляхом проведення перегляду обґрунтованості продовження ізоляції у відповідний момент відбування покарання ці фактори або зміни можуть бути належним чином оцінені «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinterandothersv. UnitedKingdom), № 66069/09, 130/10 and 3896/10, 9 липня 2013 року п. 111). Довічне ув`язнення не можна вважати таким, що не може бути скороченим тільки через те, що на практиці воно може відбуватися в повному обсязі. Для цілей статті 3 достатньо того факту, що довічне ув`язнення може бути скороченим де-юре і де-факто (див. пункт 98 Рішення Кафкаріс проти Кіпру (Kafkaris v. Cyprus); див. також пункт 49 Рішення Ласло Маг`яр проти Угорщини (LaszloMagyar v Hungary) пункт 40). У статтях 27, 28 Конституції України визначений обов`язок держави забезпечувати ефективну систему національного захисту конституційних прав людини, в тому числі, шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання. Велика Палата Верховного Суду у справі № 1-42/2004 (провадження № 13-звр19) прийняла постанову від 08 липня 2020 року у якій зазначила, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя. На даний час законодавство України в цій частині зазнало істотних змін. Так, Законом від 18 жовтня 2022 року № 2690-ІX «Про внесення змін до КУпАП, КК України та КПК України щодо виконання рішень ЄСПЛ» внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема КК (статті 81, 82) та КПК (стаття 539), а саме щодо вирішення питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та про умовно-дострокове звільнення від призначеного покарання, які набрали чинності 6 листопада 2022 року. Тобто, законодавчим механізмом врегульовано питання пом`якшення довічного позбавлення волі, запровадженим в Україні на виконання рішень ЄСПЛ. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Виходячи з аналізу викладених вище норм законута врахувавши встановлені у справі обставини, зокрема те, що у рішенні ЄСПЛ по справі «Борисенко та інші проти України» констатував порушення механізмів не індивідуального, а загального характеру,будь-яких порушень права заявника на справедливий суд (стаття 6 Конвенції) з боку національних судів ЄСПЛ не встановлено, як і не встановлено під час розгляду цієї справи,а також те, що на даний час законодавство України врегулювало питання пом`якшення довічного позбавлення волі суд приходить до висновку про відмову в позові у зв`язку з його недоведеністю.

Outcome: dismissed