Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся з позовом до Дніпровського районного суду м.Києва та відповідно до позовних вимог просить суд визнати недійсними публічні торги з реалізації у межах виконавчого провадження арештованого нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , загальною площею 32.6 м.2( лот 384885), результати яких оформлено протоколом №446069 від 18 листопада 2019 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач перебувала з 12.11.2007 р. в шлюбі з [PERSON] та в період перебування шлюбу придбали спірну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.60 СК України дане майно вважається спільним майном подружжя та є їх спільною сумісною власністю . Позивач з 2007 р. проживає у даній спірній квартирі по даний час, дана квартира є єдиним її житлом. На рівні з позивачем квартирою користувався її чоловік [PERSON] . В жовтні 2020 р. позивачу стало відомо, що Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження [NUMBER] на підставі виконавчого листа виданого Дніпровським районним судом м. Києва . Відповідач була боржником в рамках даного виконавчого провадження, а стягувач Держава. В рамках вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на вказану вище квартиру [ADDRESS] , складено акт та опис спірного майна, проведена оцінка даної квартири та в послідуючому вказана квартира була реалізована на електронних торгах. Позивач та її представник вважає, що відповідач Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не мав правових підстав для реалізації спірної квартири так -як квартира є спільним майном подружжя та фактично було реалізовано майно третьої особи, яка не була стороною виконавчого провадження та фактично якій належала частина спірної квартири. Крім того ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 1.03.2021 р. було визнано незаконними дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименка Р.В. щодо неповідомлення [PERSON] про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER]. Скасовано акт опису й арешту майна від 26 травня 2014 року у виконавчому провадженні № [NUMBER]. Визнано недійсною оцінку майна, визначену у звіті про оцінку квартири [ADDRESS] , проведено суб`єктом оціночної діяльності ТОВ» Експертна служба України» від 25.08.2019 року у межах процедури виконавчого провадження № [NUMBER]. Визнано дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гусєвої Я.А. щодо передачі на реалізацію квартири [ADDRESS] незаконними. Постановою Київського апеляційного суду від 7.10.2021 р. ухвалу Дніпровського районного суду м.Києва від 1.03.2021 р. скасовано та провадження по даній справі закрито в зв`язку з тим, що дана справа не підсудна судам загальною юрисдикції. На думку представника позивача було порушено порядок проведення електронних торгів, що є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 6.01.2023 р. дана справа була розподілена судді Гончаруку В.П. Ухвалою суду від 1 лютого 2023 р. по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. На адресу суду від Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, мотивуючи це тим, що будь -яких порушень під час реалізації арештованого майна не було. Інші учасники судового розгляду сповіщалися належним чином про день, місце та час розгляду справи в суді, в зал судового засідання не з"явилися. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, наполягаючи на тому, що під час реалізації спірного нерухомого майна були порушені права позивача, так- як спірна квартира була придбана під час перебування позивача у шлюбі та є спільним майном подружжя, крім того здійснена не вірно оцінка спірного майна, а також відбулася реалізація квартири, коли не було скасовано арешт на дану квартиру та дана спірна квартира є єдиним місцем проживання позивача, чим також порушуються її права. Хоча представник позивача не заперечував того факту, що реалізація спірної квартири відбулася на підставі виконавчого листа виданого Дніпровським районним судом м.Києва на підставі вироку, яким було визнано позивача винною в скоєнні кримінального правопорушення та додатковою мірою покарання було призначено конфіскацію її майна та при розірванні шлюбу позивачем [PERSON] з третьою особою не визначалися частки у спільному майні та поділ майна здійснено не було та третя особа не зверталася з вказаними позовами до суду. Заслухавши думку учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Також статтею 13 ЦК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як було встановлено в ході судового розгляду, що Дніпровським районним судом м.Києва 24.12.2012 р. було видано виконавчий лист за результатами розгляду кримінальної справи відповідно до якої позивача [PERSON] було визнано винною в скоєні злочинів, передбачених ч.2. ст.15, ч.4 ст. 190 ч.3ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України та призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю. Визначення конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилучені у власність держави всього або частини майна, яке належить засудженому на праві власності. На підставі вказаного виконавчого листа 20.02.2013 р. державним виконавцем ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименко Р.В. було відкрито виконавче провадження. В рамках виконавчого провадження було встановлено, що позивачу на праві власності належить спірна квартира [ADDRESS] , загальною площею 32.6 м.2. 24 червня 2014 р. в рамках вказаного виконавчого провадження було накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. 16 травня 2017 р. в рамка вказаного вище виконавчого провадження була винесена постанова про признання суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. 15.09.2019 р. було надано звіт про оцінку квартири [ADDRESS] , загальною площею 32.6 м.2, відповідно до якого вартість вказаного спірного майна становить 490 тис. грн. 18.11.2019 р. відбулися електронні торги, (протокол проведення електронних торгів №446069) на яких було визначено переможця [PERSON] . Грошові кошти від реалізації спірної квартири в розмірі 443388,2 грн. були перераховані на рахунок УДКСУ у Дніпровському районі ГУ ДКСУ у м.Києві на підставі розпорядження № [NUMBER]. Як убачається з матеріалів справи, що спірна квартира [ADDRESS] належала позивачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 20.11.2007 року До суду не надано доказів того, що спірна квартира перебувала спільній чи частковій власності , а також те, що позивач перебувала в шлюбі та коли даний шлюб було зареєстровано та розірвано. Також до суду не надано доказів протиправних дій зі сторони державних виконавців, що були здійснені в рамках виконавчого провадження ВП [NUMBER]. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Конфіскація це позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. П.10 ч.1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, серед іншого, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Примусове виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст.3 цього Закону, за заявою стягувача, що передбачено статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Частиною 5 даної статті також визначено, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Згідно вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Відповідно до п.3 розділу ІІ Наказу Міністерстава юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна» виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу Статтею 650 ЦК України передбачено, що особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду Судової палати у цивільний справах , справа № 6-1981цс16, від 12.10.2016 р. підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушення норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. В судовому засіданні позивач та її представник не надали до суду доказів порушення прав саме позивача, вказуючи на те, що при реалізації спірної квартири на електронних торгах фактично були порушені права третьої особи, так -як спірне нерухоме майно на думку позивача , є спільною сумісною власністю подружжя, але доказів в обгрунтування своїх позовних вимог до суду не надали. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представника позивача, суд прийшов висновку щодо відмови в задловолені позову. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 412 ЦПК України. На підставі викладеного

Outcome: dismissed