Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на своє утримання в розмірі 2000 гривень щомісячно з 21.06.2023 до закінчення навчання в Брошніівському лісопромисловому ліцеї, тобто до 29 грудня 2023 року. В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що її батьки перебували у шлюбі. На підставі рішення Рожнятівського районного суду від 02 травня 2019 року на користь її матері на її утримання з відповідача стягувалися аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини доходів. 21.06.2023 вона досягла повноліття. З 01 вересня 2022 року вона навчається в Брошнівському професійному лісопромисловому ліцею, у зв`язку з навчанням потребує матеріальної підтримки. Відповідач може надавати допомогу по її утриманню. Ухвалою суду від 12.09.2023 провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. У судове засідання позивачка не прибула, її представник адвокат Гутник П.М. позов підтримала та пояснила, що позивачка досягнула повноліття, однак продовжила навчання. Відповідач на утримання дочки коштів не надає. Оскільки позивачка навчається, то самостійно не може забезпечувати себе. Вважає, що відповідач повинен надавати допомогу у вигляді аліментів на повнолітню дочку до закінчення нею навчання. Відповідач будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав, клопотань про неможливість прибуття до суду та про відкладення судового розгляду не подавав. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Судом встановлено, що [PERSON] є дочкою відповідача (а.с.6). З копії довідки №130 від 04.09.2023 (а.с.4) вбачається, що [PERSON] , навчається в Брошнівськім ПЛПЛ з 01.09.2022 по 29.12.2023. Згідно ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ч. 1 ст. 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітню дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Відповідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує потреби повнолітньої [PERSON] на її навчання, обов`язок обох батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці чи сину, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, а тому суд вважає, що з відповідача в користь позивачки слід стягнути аліменти в розмірі 2000 щомісячно до закінчення дочкою навчання, однак не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. Доказів того, що відповідач не може утримувати дочку, яка продовжує навчання, останнім суду не надано. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів починаючи від 21.06.2023, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до установ або до родичів відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв відповідачу листи з такою вимогою чи на адресу його місця роботи. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. У такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Чинним законодавством саме на позивача покладено обов`язок доведення суду того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, а також того, що відповідач ухилявся від їх сплати. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Доказів на підтвердження обставин, які можуть бути підставою для стягнення аліментів за минулий час, позивачкою не надано. Так, суду не надано доказів того, що у зазначений позивачкою період між сторонами виник спір з приводу надання матеріальної допомоги, взагалі не встановлено судом наявність домовленості між сторонами про надання такої допомоги, а також не надано суду доказів того, що відповідач ухилявся від добровільного утримання дитини. За таких підстав, позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулий час задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України. Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 1073 гривні 60 копійок, від сплати якого позивачка звільнена при пред`явленні позову.

Outcome: partial