Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» про стягнення невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що перебував у трудових відносинах з ТОВ «Будівельна компанія ВР» з 01.07.2020 по 30.09.2022 на посаді оброблювача інформаційного матеріалу. Згідно наказу від 30.09.2022 № 60-к позивача було звільнено із займаної посади за згодою сторін. Про звільнення його було повідомлено 30.09.2022, шляхом передачі трудової книжки. Позивач зазначає, що з наказом про звільнення ознайомлений не був, а також при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01.04.2022 по 30.09.2022 становить 31\~395 грн. За вказаних обставин позивач вимушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 31\~395 грн. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 25.01.2023 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія -ВР» довідку про доходи за період з 01.04.2022 ро 30.09.2022, копії розрахункових відомостей за видами виплат за період з 01.04.2022 по 30.09.2022, копію наказу про звільнення № 60-к від 30.09.2022, розрахунок грошової компенсації та кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи. Відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія -ВР» подано відзив відносно позовних вимог, відповідно до якого щодо позовних вимог заперечили, а в їх задоволенні просили відмовити. Зазначили, що 01 липня 2020 на підставі особистої письмової заяви від 24.06.2020 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Будівельна компанія ВР» оброблювачем інформаційного матеріалу ( наказ № 39-К від 24.06.2020). У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що розпочалась 24.02.2022, та введеного воєнного стану відповідно до Указу Президента України № 64/2022 діяльність підприємства зупинилась, господарська діяльність не велась взагалі. У зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для працівників на підприємстві було оголошено простій на період воєнного або надзвичайного стану та наказом відповідача призупинено дію трудових відносин між сторонами до відновлення можливості виконувати посадові обов`язки в повному обсязі або до завершення воєнного стану. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Господарська діяльність ТОВ «Будівельна компанія-ВР» досі не відновлена, потребує коштів на утримання багатьох статей витрат. Крім того, курсові різниці спричинили для підприємства додаткові витрати та сплату штрафних санкцій. А тому відповідач просить врахувати ту обставину, що бойові дії на початку 2022 року частково відбувались в м. Києві та Київській області, господарська документація підлягала перевезенню у більш надійне місце. За цих обставин було втрачено деяку первинну бухгалтерську та кадрову документацію. Однак, відповідач підтверджує те, що 30 вересня 2022 року згідно зі ст. 36 Кодексу законів про працю України та на підставі особистої письмової заяви від 30 вересня 2022 року [PERSON] було звільнено з роботи у ТОВ «Будівельної компанія ВР» з посади оброблювача інформаційного матеріалу, наказ №60-К. Розрахунки наведені у позовній заяві нічим не обґрунтовані та документально не підтверджені. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, розглянувши заяви по суті справи сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наступне. Відповідно до частини третьої статті 3\~ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до положень\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] , згідно наказу № 39-К Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія ВР» від 24.06.2020, прийнятий на посаду оброблювача інформаційного матеріалу з 01.07.2020, про що в трудовій книжці серії [NUMBER] , зроблений запис №20. Вказана обставина також підтверджується копією наказу (розпорядження) № 39-К 0000000407 від 24.06.2020. Згідно запису за № 21 від 30.09.2022 р. у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] звільнено за угодою сторін, на підставі п.1\~ст. 36 КЗпП,\~ згідно наказу № 60-к від 30.09.2022 року. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 07.04.2023 року слідує, що за період з 01.04.2022 по 30.09.2022, ТОВ «Будівельна компанія-ВР» було нараховано позивачу заробітну плату: квітень 2022 по серпень 2022 включно щомісячно по 6\~500,00 грн., вересень 2022 року нараховано 2\~353,08 грн. На підтвердження результатів фінансової діяльності відповідача, останніми було надано копію звіту про сукупний дохід за 1 півріччя 2022 року підприємства. Належних та допустимих доказів виплати позивачу заробітної плати відповідачем не надано. Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків свідчать лише про нарахування заробітної плати, а не її виплату. За змістом частини першої статті 3\~КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. За вимогами частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці», частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 110\~КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 року у справі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату, звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідачем не доведено суду про відсутність заборгованості щодо невиплаченої заробітної платі перед позивачем, а також і не надано будь-яких відомостей щодо наявності чи відсутності заборгованості у виді нарахованої, але не виплаченої заробітної плати [PERSON] . Доводи відповідача щодо неможливості виплати заборгованість по заробітній платі через скрутне матеріальне становище підприємства, не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку з виплати належної позивачу заробітної плати. Окрім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності вказаних ним форс-мажорних обставин на час необхідності виконання відповідачем зобов`язання по виплаті позивачу при звільненні всіх належних йому до сплати сум. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до норм статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Докази, витребувані ухвалою суду від 25.01.2023 року відповідач не надав, тому суд бере до уваги суму невиплачених коштів, зазначену позивачем. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80\~ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 31395 грн. є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80\~ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно п.2 до ч.1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, аналіз досліджених в судовому засіданні об`єктивних доказів дає суду підстави зробити правовий висновок про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав та в розмірах, наведених судом вище. У відповідності до ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн., від сплати якого був звільнений позивача при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved