Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] 06.06.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 272\~087,20 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №522/7936/21 за позовом [PERSON] до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022, залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1\~236\~760 грн та моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. Рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. Відповідач був обізнаний про результат рішення суду 02.11.2022, коли було проголошено вступну та резолютивну часини рішення та мав поновити позивача на посаді 03.11.2023, однак наказ про поновлення на посаді було видано лише 07.03.2023.Тому, затримка виконання рішення становить 88 робочих днів з 03.11.2022 по 06.03.2023.Середньоденний заробіток [PERSON] за останні два місяці лютий та березень 2021 року склав 3 091,90 грн, тому за 88 днів затримки середній заробіток складає 272\~087,20 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.06.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 12.07.2023. До суду 12.07.2023 надійшов відзив ДП «Адміністрація морських портів України» згідно якого просять відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що негайне виконання рішення суду це є правом і в рішенні не було допущеного негайного виконання рішення суду. З цього приводу позивач не звертався до суду з вимогою про ухвалення додаткового рішення чи роз`яснення рішення в цій частині. Тому, затримка виконання рішення відсутня. Крім того, розрахунок середнього заробітку позивача не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, адже треба було брати за основу ставку посадового окладу, а не заробітну плату за два останні місяці перед звільненням, в такому разі середньоденний заробіток складає 1\~955,95 грн. Також відповідач заперечує розумність заявлених до стягнення позивачем витрат на правничу допомогу, адже справа є малозначною. У судовому засіданні 12.07.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було долучено до справи відзиву, задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідка, задоволено клопотання представника позивача про оголошення перерви з метою ознайомлення з відзивом, оголошено перерву до 23.08.2023. До суду 24.07.2023 надійшла відповідь на відзив представника [PERSON] [PERSON] , згідно якої зазначає, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того чи буде дане рішення оскаржуватися. [PERSON] 03.11.2022 з`явився за адресою свого робочого місця разом з копією вступної та резолютивної частини, однак його не поновили на посаді. Представник позивача 04.11.2022 звернулася до відповідача про добровільне виконання рішення суду, але звернення було залишено без відповіді. Розрахунок позивача правильний, а середньоденна заробітна плата визначена рішення суду. У судовому засіданні 23.08.2023 проведеному за участі [PERSON] , та його представника [PERSON] , представника відповідача [PERSON] було прийнято до провадження відповідь на відзив, було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, поновлено представнику відповідача строк для подання заперечень та встановлено 5-денний строк для подання заперечень, розгляд справи відкладено на 28.09.2023. До суду 28.08.2023 надійшли заперечення представника Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», згідно яких вказано, що позивач не бажав бути поновленим на роботі негайно, адже до суду подавалася заява про ухвалення додаткового рішення з підстав стягнення судових витрат, а не допущення негайного виконання рішення. Питання про стягнення заробітку за час затримки розрахунку має вирішувати той суддя, який ухвалив рішення та за результатами розгляду такого питання виноситься ухвала, а не рішення суду. До суду 28.09.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення згідно яких вказує на належність способу захисту, адже нормами ЦПК України не передбачена можливість подання заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Статті 236 КЗпП України суперечить нормам процесуального законодавства щодо форми ухвалення рішення, а справу має розглядати конкретний суд, а не конкретний суддя. У судовому засіданні 28.09.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було прийнято до провадження заперечення на відповідь на відзив та відмовлено у долученні письмових пояснень представника позивача від 28.09.2023.Представник позивача [PERSON] просила оголосити перерву у справі, суд задовольнив клопотання та оголосив перерву до 02.11.2023. У судовому засіданні 02.11.2023 представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позову. Суд задовольнив клопотання представників сторін про не допитування свідків, які не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 розглянуто справу №522/7936/21 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, позов задоволено частково, суд ухвалив: «Поновити [PERSON] на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1236760, 00 грн. Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В іншій частині позову відмовити. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, згідно ст. 273 ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України» (а.с.14-32). Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06.03.2023 (а.с.33-45) та постановою Верховного суду від 19.07.2023. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» 07.03.2023 наказом №104-к скасувало наказ ДП «АМПУ» від 05.04.2021 №145-к «Про звільнення», поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», встановлено посадовий оклад у розмірі 42\~053 грн (а.с.46). Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов`язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов`язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження»). У той же час, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України). У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Однак, відповідно до п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ч.7 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. У резолютивній частині рішення зазначається строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження та у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення (п.3 ч.5, п.1 ч.7 ст. 265 ЦПК України). Таким чином, системний аналіз норм ЦПК України свідчить про те, що суд в резолютивній частині рішення зазначає про негайне виконання рішення про поновлення працівника на роботі, тобто вирішує питання чи є підстава для негайного виконання рішення суду. У рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2022 по справі №522/7936/21 не зазначено про негайне виконання рішення суду. Суд погоджується\~з доводами\~про те,\~що представник\~позивача [PERSON] зверталася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення з підстав не вирішення питання розподілу судових витрат та Приморським районним судом м. Одеси 12.12.2022 ухвалено додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, що вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень. Також Одеським апеляційним судом ухвалено 10.04.2023 додаткову постанову про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Згідно п.4 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. У випадку відсутності зазначення в резолютивній частині про негайне виконання рішення суду, є підстави для ухвалення додаткового рішення. Однак, додаткове рішення з цих підстав не з власної ініціативи, не за заявою позивача, не ухвалювалося. Частиною першою та другою статті 273 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Тож, на переконання суду, за відсутності зазначення про негайне виконання рішення суду, ДП «АМПУ» виконав рішенні у строк, тобто на наступний день після набрання рішенням законної сили, адже проголошення постанови Одеського апеляційного суду відбулося 06.03.2023, а наказ про поновлення позивача на роботі видано 07.03.2023. Також варто звернути увагу, на те, що формулювання ст. 235 КЗпП України, дещо відрізняється від змісту норм ЦПК України, однак, суд застосовує положення ст. 430 ЦПК України у формулюванні якої вказано, що суд допускає негайне виконане рішення суду у певних випадках, а не положення ст. 235 КЗпП України, згідно якої констатується факт негайного виконання рішення суду у справах про поновлення на роботі незаконно звільнених працівників, оскільки фактично такі положення є темпоральними колізійними нормами та застосовують ті, які в часі прийняття пізніше. З двох рівнозначних кодексів, Цивільний процесуальний кодекс України прийнятий пізніше Кодексу законів про працю України. Доводи представника відповідача про неможливість примушування позивача до праці суд відхиляє, як недоречні та необґрунтовані в контексті предмета спору. Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Отже, затримки виконання рішення суду не відбулося, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Слід також вказати, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Отже, суд дійшов переконливого висновку, що підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Судові витрати залишаються за сторонами.

Outcome: approved