Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~29.08.2023 року [PERSON] в особі представника адвоката Руда Х.Д. звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 20.02.2019 року [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та Чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що 20.02.2019 року складено актовий запис № 06. У шлюбі у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Також до офіційної реєстрації шлюбу у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Відповідач визнав батьківство цієї дитини. Спільне життя у позивача та відповідача не склалося. Протягом тривалого часу (1 рік і 4 місяці) вони не проживають разом, не ведуть спільного побуту та бюджету. Всі спроби зберегти шлюб позивачем та відповідачем використані, але вони не дали позитивного результату. Станом на день подання цієї заяви спору між сторонами щодо поділу спільного майна та утримання спільних дітей немає. Представник позивач через підсистему «Електронний суд» надала до суду заяву, де просить провести розгляд справи без її участі та участі позивача, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання, не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення офіційного оголошення на веб порталі «Судова влада», за правилами передбаченими ч. 1\~ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки зареєстроване місце проживання відповідача м. Пологи, є тимчасово окупованою територією (Наказ Міністерства з питань тимчасової реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року\~\~№ 309 Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України,\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, судом встановлено, що вимоги, щодо ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів дотримані, а підстави для ухвалення заочного рішення існують у сукупності. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Відповідно до положень\~ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3\~ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, 20.02.2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, реєстрацію проведено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та Чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про що зроблено відповідний актовий запис № 06. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від шлюбу мають дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Пологівському та Чернігівському районах Півдеено-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) серії [NUMBER] . Також у сторін є дитина, яка була народжена до реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пологівського районного управління юстиції у Запорізькій області 04.02.2016 року серії [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частина 1 статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч. 1 ст.\~110, ст.\~112 СК України,\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Відповідно до\~ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Сторони не виявили бажання примиритись, позивач наполягає на розірванні шлюбу, від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило. Згідно положень частини третьої та четвертої\~ст. 56 Сімейного кодексу України,\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося та припинено. Подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе. Таким чином, суд вважає встановленим, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, не встановлено фактів, що після розірвання шлюбу будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до\~ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що позивач\~ [PERSON] виявила бажання після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем набутим у шлюбі, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу прізвище позивачу\~ [PERSON] не змінювати, залишити їй прізвище набуте у шлюбі « [PERSON] ». Згідно ч. 2\~ст. 114 Сімейного Кодексу України,\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3\~ст. 115 Сімейного кодексу України,\~документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, тому, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, суд враховує звернення позивача до суду з позовом шляхом направлення через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» у 2023 році. Відтак при визначенні ставки судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду застосуванню підлягають приписи ч. 3\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~(включеної до ст. 4 Закону згідно із\~Законом\~України № 2147-VIII від 03.10.2017\~року, в редакції від 26.05.2021 року), яка має статус чинної з 04.10.2021 року, та визначає можливість застосування понижуючого коефіцієнту у розмірі 0,8 для сплати судового збору у разі подання документів до суду в електронній формі. Правова позиція з приводу застосування вказаної норми при визначенні розміру судового збору викладена Верховним Судом у постанові від 01.06.2022 року у справі № 540/5134/21 та Великою Палатою Верхового Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі № 916/228/22. Таким чином, зважаючи на ухвалення рішення на користь позивача, понесені позивачем та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 860,00 грн. (розрахованого із застосуванням коефіцієнту 0,8) слід стягнути з відповідача на її користь. Крім того, 03.10.2023 року представником позивача подано до суду заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6000, 00 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу в сумі 6000,00 грн., які позивач просить відшкодувати, то вирішуючи питання про можливість їх стягнення з відповідача, суд виходить з такого. Відповідно до вимог\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються Законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2\~ст.\~137 ЦПК України,\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 4\~ст. 137 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, а й того, чи була їх сума обґрунтованою. Разом з тим, понесені витрати на складання заяви про зменшення позовних вимог у справі № 335/8066/23 не були неминучими. Частиною 8 статті 141\~ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судом встановлено, що 23.08.2023 року між адвокатом Руда Х.Д. та Сьомак Я.С. укладено договір № 23/08/23-1 про надання правничої допомоги. Відповідно до Додаткової угоди до договору № 23/08/23-1 про надання правничої допомоги № 23/08/23-1 від 23.08.2023 року, розмір гонорару за правничу допомогу [PERSON] становить 6000,00 грн. Оплата за правничу допомогу у справі на підставі наданого адвокатом рахунку для оплати здійснюється [PERSON] : у розмірі 4000,00 грн. у строк до 31.08.2023 року; у розмірі 2000,00 грн. у строк до 31.09.2023 року. Актом передачі-приймання послуг з надання правничої допомоги визначено детальний опис робіт (наданих послуг та їх вартість) з надання адвокатом Рудою Х.Д. правничої допомоги [PERSON] під час розгляду справи. Як вбачається з рахунку адвоката від 23.08.2023 року № 23/08/23-1, [PERSON] здійснила оплату послуг з надання правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн., що підтверджується квитанціями від 23.08.2023 року та від 29.09.2023 року. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Також Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Стороною відповідача не наведено заперечень щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що не вбачає неспівмірності розміру визначеної позивачем та адвокатом вартості послуг адвоката зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони. При цьому, як зазначалось вище, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу, що прямо випливає з положень ч. 1\~ст. 632 ЦК України. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано\~Главою 63 ЦК України. Зокрема,\~ст. 903 ЦК України\~передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Суд, оцінюючи обґрунтованість заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн в контексті положень ч. 5\~ст. 137 ЦПК України, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що заявлена позивачем сума не є надмірною. Враховуючи викладене, а також те, що в позов задоволено, а заявлений позивачем у позові розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, не є завищеним та є співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 6000,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved