Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

у травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, в якому просив: 1.визнати дії ПАТ«Укрсоцбанк» по нарахуванню у період з 01.05.2015 року по 31.08.2017 року йомувідсотків за користування кредитом за Договором відновлювальної кредитної лінії № 014/01-128, та включення їх до суми боргу, погашеного за рахунок реалізації заставного майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , незаконними; 2.зобов`язати ПАТ «Укрсоцбанк» зробити перерахунок заборгованості без урахування відсотків за користування кредитом, пені чи інших штрафних санкцій; 3.зобов`язати ПАТ «Укрсоцбанк» виключити суму прошених процентів в розмірі 90 818,69 доларів США з розрахунку форми №1ДФ за 2 квартал 2019 року та невідкладно внести зміни до податкової звітності, враховуючи курсову різницю за основним зобов`язанням, шляхом проведення коригувальних записів у формі № 1ДФ та поданням уточнюючого податкового розрахунку за формою № 1ДФ щодо його доходу за 2019 рік. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 28.03.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ним укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 014/01-128, відповідно до якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості, платності грошові кошти у розмірі в 77 000,00 доларів США, з кінцевим строком повернення основної заборгованості до 27.03.2023 року. На забезпечення конання зобов`язань за Договором, між сторонами 28.03.20008 року було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов і кредитного і іпотечного договорів, у разі порушення своїх зобов`язань за договором банк повинен надіслати йому письмову вимогу про усунення порушення. В ній мало б зазначатись стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у строк не більше ніж 30 днів та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. За заявою банку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис № 24405 від 31.10.2017 року, за яким стягнуто заборгованості на користь банку за період з 01.05.2015 року по 31.08.2017 року у розмірі 166 492,83 долари США, з яких сума заборгованості за тілом кредиту складає 75 674,14 доларів США, а сума заборгованості за відсотками за користування кредитом складає 90 818,69 доларів США. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А.В. 13.08.2018 року відкрито виконавче провадження ВП № [NUMBER] про стягнення з нього на користь банку суми боргу у розмірі 166 492,83 долари США. Рішенням від 21.10.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у справі № 752/23599/18 визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 24405, вчинений 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округи Чуловським В.А. Проте, банком було самостійно реалізоване іпотечне майно, а саме: квартиру за адресою [ADDRESS] , за ціною, що менша, за ринкову на момент здійснення продажу, що підтверджено незалежною експертною оцінкою квартири, яка оцінена у 1 102 848,00 грн. Окрім того, після продажу вказаного майна, банк самостійно вирішив питання про прощення (списання) йому решти боргу. На його запити до банку, викладені в заявах від 15.09.2019 року, 21.08.2019 рокупро надання інформації про суми коштів, отриманих банком від продажу іпотечної квартири за адресою [ADDRESS] , надання відомостей про склад та розмір сум заборгованостей, суми тіла кредиту, нарахованих процентів та імовірних штрафних санкцій, що банк списав з використанням виручених із продажу заставного майна коштів, жодної відповіді не отримав. До того ж, ним було надано разом із заявою від 15.09.2019 року копію посвідчення УБД та копію Довідки проперебування в зоні проведення АТО з 01.07.2014 року по 26.02.2015 року для врахування банком при зарахуванні коштів на погашення тіла кредиту за відсутності підстав для нарахування процентів та штрафних санкцій відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тому, враховуючи те, що він є і був військовослужбовцем Збройних сил України на момент нарахування суми боргу та процентів за кредитом та до моменту вчинення виконавчого напису нотаріусом, проценти та штрафні санкції за кредитним договором не повинні нараховуватися, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені п. п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», через що сума боргу, нарахованого за період з 01.05.2015 роки по 31.08.2017 роки та списаного банком, не мала включати в себе відсотки за користування кредитом та мала бути перерахована, враховуючи вказану обставину. Вважав, що з огляду на вказане, дотримуючись податкового законодавства, банк подав недостовірні дані до податкового органу стосовно суми прощеного боргу та податкових платежів, оплата яких покладається, як наслідок, на нього, зокрема: додаткове благо - 2 059 022. 75 грн. При чому, банк не надав запитувану ним інформацію, а саме: яким чином було розподілено суму отриману від незаконної реалізації заставного майна на погашення тіла кредиту чи інших платежів: відсотків, пені тощо. Також, вказав, що доходом платника податку в розумінні норм ПКУ є основна сума боргу й стандартний розмір відсотків за кредитним договором, які були анульовані (прощені) кредитором (банком). Натомість анульовані (прощені) пеня, штраф чи підвищені відсотки (за прострочення платежу) не є доходом платника податку і, відповідно, не є об`єктом оподаткування ПДФО (військовим збором). Однак, банк направив значну частину отриманих коштів не на погашення тіла кредиту, з урахуванням того факту, що нарахування процентів та штрафних санкцій йому як військовослужбовцю, на якого розповсюджуються положення п. 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» припиняється до закінчення особливого періоду (який наразі триває), а на інші цілі. Банк, всупереч нормам законодавства, все ж нараховував відсотки за вказаний період, на що звертає увагу і суд в рамках цивільного провадження №2/752/6664/18 справи № 752/23599/18. Як наслідок, він має ситуацію, за якої він має сплатити податок з додаткового блага у сумі, яку він не отримував і не міг отримати, в силу того, що суми по відсотках за користування кредитом були незаконно нараховані банком та вказані ним у податковій звітності, ще й включенням курсової різниці між сумою основного (прощеного) боргу в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання з іноземної валюти у гривню (тобто, при визначенні розміру оподатковуваного доходу у національній валюті України в еквіваленті сумі прощеного боргу в іноземній валюті на дату такого прощення), та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом НБУ станом на 01.01.2014 року, хоча курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощенного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню. Враховуючи офіційний курс НБУ станом на 01.01.2014 року, що складав 7,9930 грн. за 1 долар США, та офіційний курс НБУ станом на 22.05.2019 року - 26,11 грн. за 1 долар США, станом на день прощення сума боргу (тіло кредиту без відсотків) в гривневому еквіваленті складала 1 975 851,80 грн. Ця ж сума прощеного боргу (тіло кредиту без відсотків) в гривневому еквіваленті станом на 01.01.2014 року становила 604 863,401 грн. (курс долара = 7,993 грн.), відтак, різниця між основною сумою боргу (тіло кредиту без відсотків) за кредитним зобов`язанням в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти (22.05.2019 року), та сумою такого боргу станом на 01.01.2014 року становить 1 370 988,4, 03 грн. та не вважається його додатковим благом, а тому не повинна включатися до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу. Окрім того, банк повинен був направити кошти від реалізації заставного майна - квартири на погашення основного боргу - тіла кредиту, а не відсотків по кредиту, враховуючи його статус як учасника бойових дій. Тому, прийнявши рішення про прощення заборгованості, додаткове благо для податкової звітності має становити різницю між сумою боргу на дату прощення мінус сума виручена з продажу заставного майна мінус боргова курсова різниця відповідне до п. 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» ПКУ. З огляду на вказане, змушений звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою від 27.05.2020 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 64). Ухвалою від 04.11.2020 року залучено до участі у справі замість відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступника - АТ «Альфа-Банк». Ухвалою від 18.04.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 184). 18.01.2023 року від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній вказав, у зв`язку із задоволенням вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, на дату реєстрації банком права власності на нерухомість позивачу прошено (анульовано) залишок заборгованості за договором кредиту. Просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на нелажний спосіб захисту, обраний позивачем, та вказівку на те, що позивачем не доведено порушення його прав та фактично ставиться питання про захист прав на майбутнє, зокрема, з метою унеможливлення винесення органом державної фіскальної служби про донарахування сум податку, а отже і уникнення необхідності оскаржувати це рішення (а.с. 113-117). Представник позивача - адвокат Шуляк Н.О. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому процесі. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. ч. 1, п.п. 1-2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Разом з тим, відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06.09.2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ч. ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються Цивільним кодексом України. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви. У разі припинення повноважень представника на здійснення представництва особи у справі представник не може бути у цій самій справі представником іншої сторони, третьої особи на іншій стороні або третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору. Принципи цивільного процесу, змагальність та диспозитивність надають кожному учаснику процесу можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях. Неявка відповідача в судове засідання є його волевиявленням, проявом дії принципу диспозитивності. За ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах, зокрема, змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст. 13, 44 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно. Ураховуючи вищевикладене та розумність строків розгляду справи, суд, зважаючи на тривалий час перебування справи на розгляді в суді, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Заслухавши представник позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач у справі є УБД, посвідчення серія [NUMBER] від 27.05.2015 року (а.с. 15). Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні ї проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 04.06.2015 року № 3186 [PERSON] в період з 01.07.2015 року по 26.02.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні ї проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 16). 05.07.2016 року [PERSON] підписано контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб офіцерського складу (а.с. 18-21). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2019 року у справі № 752/23599/18 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального Чуловський В.А., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 166 492,83 доларів США, зареєстрований в реєстрі за № 24405. Вказаним судовим рішенням встановлено, що 28.03.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії № 014/01-128, відповідно до якого останній отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти у розмірі 77 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 27.03.2023 року. Того ж дня, між сторонами було укладено іпотечний договір № 014/02-128, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку в якості забезпечення основного зобов`язання, квартиру [ADDRESS] . [PERSON] був призваний до ЗСУ під час мобілізації та з 01.07.2014 року по 26.02.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. 31.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 24405, про стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість, що виникла по Договору невідновлювальної кредитної лінії № 014/01-128 від 28.03.2008 року, боржником за яким є [PERSON] . Стягнення заборгованості проводиться за період з 01 травня 2015 року по 31 серпня 2017 року. Сума заборгованості складається з: - заборгованості за кредитом - 75 674,14 доларів США; - заборгованості за відсотками за користування кредитом - 90 818,69 доларів США. Загальна сума заборгованості становить 166 492,83 доларів США. Постановою від 13.08.2018 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 24405, вчиненого 31.10.2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. 15.08.2019 року [PERSON] подано ПАТ «Укрсоцбанк» заяву про надання відомостей щодо суми отриманих коштів від продажу квартири [ADDRESS] , до якої додано копію посвідчення УБД та копію довідки про перебування у зоні АТО (а.с. 55). 21.08.2019 року [PERSON] подано ПАТ «Укрсоцбанк» заяву про те, що у зв`язку із прощенням боргу він просить здійснити звернення до року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В. про повернення виконавчого документа без виконання (а.с. 56). Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ПАТ «Укрсоцбанк» подало до податкового органу інформацію про отримане позивачем в другому кварталі 2019 року додаткове благо (код - 126) на загальну суму 2 059 022,75 грн. (а.с. 57). 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у відповідності до якого запис про зміну найменування позивача внесено 30.11.2022 року (а.с. 169-172). Щодо визнання дій по нарахуванню у період з 01.05.2015 року по 31.08.2017 року відсотків за користування кредитом за Договором відновлювальної кредитної лінії № 014/01-128, та включення їх до суми боргу, погашеного за рахунок реалізації заставного майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , незаконними та зобов`язання зробити перерахунок заборгованості без урахування відсотків за користування кредитом, пені чи інших штрафних санкцій За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.112021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21)). Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19(пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (п. 5 ч. 1 ст. 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності. Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу. Разом з тим, в ході розгляду справи не встановлено та не підтверджено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, що позивач мав намір сплатити заборгованість, однак, не мав наміру сплачувати борг у визначеному кредитором розмірі, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перерахував. Посилання позивача на рішення у суду у справі № 752/23599/18 вказаних висновків суду не спростовує. Матеріали справи не місять доказів звернення позивача до відповідача з приводу перерахунку заборгованості, та відмови останнього у цьому чи ігнорування останнього. Задоволення вимоги про визнання неправомірними дій відповідача не призведе до захисту майнових прав позивача. Тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Щодо зобов`язання виключити суму прошених процентів в розмірі 90 818,69 доларів США з розрахунку форми № 1ДФ за 2 квартал 2019 року та невідкладно внести зміни до податкової звітності, враховуючи курсову різницю за основним зобов`язанням, шляхом проведення коригувальних записів у формі № 1ДФ та поданням уточнюючого податкового розрахунку за формою № 1ДФ щодо його доходу за 2019 рік Відповідно до ч. 41 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Статтею 605 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. За положеннями ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами. Пунктом 163.1 ст. 163 ПК України встановлено, що об`єктами оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. У п. 164.1 ст. 164 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця (п. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164 ПК України). Види доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначені у п. 164.2 ст. 164 ПК України. Відповідно до підп. «д» підп. 164.2.17, п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо. Додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (підп. 14.1.47, 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України). Підпунктом 165.1.55 п. 165.1 ст. 165 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року; сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності; основна сума боргу (кредиту) платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Згідно п. 8 підр. 1 розділу XX «Перехідні положення» ПК України не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року. Основна сума боргу (кредиту) платника податку прощена (анульована) кредитором за його самостійним рішенням є доходом такого платника. Визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку. При прощенні (анулюванні) заборгованості особа одержує економічну вигоду у вигляді збереження активів у силу припинення належного кредитору права вимоги та кореспондуючого цій вимозі обов`язку боржника витрачати кошти на погашення заборгованості за кредитом. Боржник (платник податків), який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) суми основного боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідних сум податку, в тому числі і військового збору. Платник податку - боржник відповідно до підп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України зобов`язаний до 01 травня року, що настає за звітним, подати річну податкову декларацію про майновий стан і доходи до органу державної податкової служби, в якому останній перебуває на обліку, відобразити в ній дохід та самостійно до 01 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в декларації. З аналізу наведених норм слідує, що банк, маючи статус податкового агента, зобов`язаний подавати у строки, які встановлені ПК України для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Згідно п. д п. 164.2.17 ст. 164 ПК України основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. За кредитом, що отриманий на придбання житла (іпотечний кредит), платник податку має право на сплату суми податкового зобов`язання, нарахованої на суму боргу (кредиту та/або відсотків), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності, протягом трьох років починаючи з року, в якому задекларовано суму такого податкового зобов`язання. Для розстрочення такої суми податкового зобов`язання платник податку разом із декларацією подає до контролюючого органу заяву у довільній формі, що містить фактичні дані про суму прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків), підтверджену відповідними документами кредитора, та коротке пояснення обставин, що призвели до виникнення необхідності здійснення розстрочення задекларованої суми податкового зобов`язання. Звертаючись до суду, позивач вказав, що банк самостійно реалізував іпотечне майно, при цьому за ціною, яка є менша за ринкову, що підтверджується звітом про незалежну оцінку квартири від 22.05.2019 року. Разом з тим, матеріали справи не місять даних про ціну реалізації іпотечного майна, тому суд вказане твердження позивача оцінює критично та не приймає до уваги. Окрім того, при звернені до суду позивач вказав про те, що банком було самостійно реалізовано майно та самостійно вирішено питання про прощення (списання) боргу, а також подано недостовірні дані стосовно суми прощеного боргу. Однак, суд вважає, що такі твердження позивача є недоведеними в розрізі положень ст. ст. 76-51 ЦПК України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач двічі звертався до банку із заявами: 15.08.2019 року - про надання відомостей щодо суми отриманих коштів від продажу квартири [ADDRESS] , до якої додано копію посвідчення УБД та копію довідки про перебування у зоні АТО, та 21.08.2019 року - про звернення до року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А.В. про повернення виконавчого документа без виконанняу зв`язку із прощенням боргу. Отже, позивач був обізнаним про проведене прощення боргу. Також, позивач при зверненні до суду вказує, що з відповіді на черговий запит від 28.04.2020 року, надісланий у електронній формі, враховуючи карантинні обмеження в Україні згідно Постанови КМУ № 211 від 11.03.2020 року, відповідач надав відомості, які він подав до податкових органів, а саме: суми доходів позивача як: дохід у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням - 757 884.26 грн; додаткове благо - 2 059 022,75 грн., та зауважив, що доходом платника податку в розумінні норм ПКУ є основна сума боргу й стандартний розмір відсотків за кредитним договором, які були анульовані (прощені) кредитором (банком),натомість анульовані (прощені) пеня, штраф чи підвищені відсотки (за прострочення платежу) не є доходом платника податку і, відповідно, не є об`єктом оподаткування ПДФО (військовим збором). Разом з тим, зазначене судом не може бути розцінено як подання банком недостовірних відомостей до податкового органу. Відомості про те, що податковим органом донараховано суми податку позивачу, матеріали справи не містять. Тому, суд виходить з того, що за установлених у цій справі обставин відповідач не порушив прав позивача та у нього відсутній обов`язок подавати до органу фіскальної служби уточнюючий розрахунок, а отже заявлені у цій справі вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про наявність порушеного права позивача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed