Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

У липні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на свою користь 1 700 000,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказала, що вона є заявником і потерпілою у кримінальному провадженні № 620201510000000296 від 24.03.2020 року. Вона звернулася до слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва зі скаргою № 1-08 від 01.08.2022 року на бездіяльність директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за повноваженнями слідчого, яка полягає «у нездійсненні інших процесуальних дії, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим кодексом строк» за клопотанням позивача № 12-07 від 12.07.2022 року про виконання процесуальної дії, а саме повідомити її про прийняте процесуальне рішення у вказаному кримінальному провадженні шляхом надіслання на її адресу копії постанови від 26.11.2021 року про його закриття в порядку, передбаченому ч. 1 і ч. 3 ст. 111 та ч. 1 ст. 136 КПК України. Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва Гаврасієнко В.О. від 19.12.2022 року у справі № 487/2911/20 (провадження № 1-кс/487/1934/22), яка постановлена з порушенням строків, визначених ч. 2 ст. 306 КПК України, що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 356 і ч. 2 ст. 364 КК України, відмовлено у задоволенні вказаної скарги. Позивач зазначає, що такими незаконними протиправними діями суддя Гаврасієнко В.О. порушив права позивача, у результаті Заводський районний суд м. Миколаєва завдав позивачу моральної шкоди, яку оцінює в 1 700 000,00 грн. та на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 1166, 1167 просить стягнути її з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Ухвалою суду від 18.07.2023 року провадження у справі відкрито за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче провадження на 07.09.2023 року (а.с. 21). 26.07.2023 року та 08.09.2023 року від позивача [PERSON] до суду надійшли заяви про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує та просить його задовольнити (а.с. 27, 63-66). 01.09.2023 року від представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Т.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 42-56), відповідно до якого заперечила щодо задоволення позовних вимог, оскільки Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавала. Тому відповідно до вимог чинного законодавства не може нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Позивачем не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини в її заподіянні. Крім того, вважає, що позивачем не залучено до розгляду справи належного відповідача, а саме Заводського районного суду міста Миколаєва. Отже, за таких обставин просила відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, а також слухати справу за відсутності представника Державної казначейської служби України. Ухвалою суду від 07.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.10.2023 року (а.с. 58). До судового засідання сторони не з`явились, хоча про час, день та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивач є заявником і потерпілою у кримінальному провадженні № 620201510000000296 від 24.03.2020 року (а.с 5). 01.08.2022 року позивач звернулася до слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва зі скаргою № 1-08 від 01.08.2022 року (а.с. 8-12) на бездіяльність директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яка полягає «у нездійсненні інших процесуальних дії, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим кодексом строк» за клопотанням позивача № 12-07 від 12.07.2022 року (а.с. 13-14) про виконання процесуальної дії, а саме повідомити її про прийняте процесуальне рішення у вказаному кримінальному провадженні шляхом надіслання на її адресу копії постанови від 26.11.2021 року про його закриття в порядку, передбаченого ч. 1 і ч. 3 ст. 111 та ч. 1 ст. 136 КПК України. Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва Гаврасієнко В.О. від 19.12.2022 року у справі № 487/2911/20 (провадження № 1-кс/487/1934/22) у задоволенні скарги позивача відмовлено (а.с. 15-16). Позивач вказує, що зазначена відмова є незаконною, оскільки слідчий суддя Гаврасієнко В.О. умисно не застосував положення КПК України, щодо розгляду даної категорії скарг, вніс завідомо неправдиві відомості, чим порушив права позивача, зазначені в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» та в результаті саме Заводським районним судом міста Києва зазначеними діями завдано їй моральної шкоди на суму 1 700 000,00 грн. Відповідно до положенням ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на спричинення їй моральної шкоди, яка виявилась у порушенні її права на ефективний засіб правового захисту в національному органі та є приниженням ділової репутації, що надає право на її захист шляхом відшкодування моральної шкоди. Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. У пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2018 року у справі № 61-1091св17, а також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 14-90цс18 та від 21 листопада 2018 року у справі № 14-399 цс18. Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки постановлена слідчим суддею ухвала № 487/2911/20 є такою, що набрала законної сили, не скасована, рішення про притягнення судді до відповідальності за ухвалення такого рішення позивачем не надано. Отже, позивач просить суд відшкодувати моральну шкоду завдану незаконними діями Заводського районного суду міста Миколаєва, адже, на її думку ухвала від 19.12.2020 року № 487/2911/20 є незаконною та такою, що порушує її права. Будь яких доказів визнання такої ухвали незаконною позивачем суду не надано. Суд не може розглядати, переглядати, або піддавати сумніву законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, адже перевірятися така законність має за межами передбаченого законом процесуального контролю. З урахуванням наведеного, позивачем не доведено наявність моральної шкоди завданої Заводським районним судом м. Миколаєва та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Враховуючи вказане, правові підставі для задоволення позову [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - відсутні. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed