Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

[PERSON] подав в суд позовну заяву до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. В позовній заяві зазначив, що він перебуває з відповідачкою у шлюбних відносинах. В шлюбі у них народилась дитина: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося. Фактичні шлюбні відносини між ними відсутні, спільне господарство не ведеться. Подальше проживання та збереження сім`ї неможливе і суперечить його інтересам. Дитина проживає разом із ним та перебуває на його утриманні. Мати участі у вихованні та утриманні дитини не приймає. Дитина після розірвання шлюбу залишиться проживати із ним та буде перебувати на його утриманні. Вважає, що дитині буде краще проживати разом із ним, оскільки він забезпечений житлом, є одноособовим власником квартири, де планує проживати разом із сином. Тому, просив розірвати шлюб з відповідачкою та визначити місце проживання дитини [PERSON] разом із ним. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Ладижинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги [PERSON] підтримують. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню зважаючи на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд встановив, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 17.10.2017 Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, за актовим записом №164. Позивач просить розірвати шлюб, так як їх сім`я розпалась, шлюбні відносини припинені. Відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу. Сторони не проживають однією сім`єю, подальше збереження шлюбу неможливе. Тому суд вважає, що їх сім`я розпалась. Крім того, судом встановлено що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №104350719 від 20.11.2017 вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира загальною площею 54,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] . З висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 29.08.2023 вбачається, що орган опіки та піклування виніс висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При вирішенні позовних вимог, судом враховується, вік малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з батьком, можливість батька дитини забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку сина, оскільки він має у власності житло, отримує стабільний дохід. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком може зашкодити інтересам малолітньої дитини, в ході розгляду справи не здобуто. З огляду на викладене, враховуючи вік дитини, те, що батько виявляє достатню увагу до виховання та утримання дитини, турбується про сина, що не заперечується відповідачем, позицію органу опіки та піклування, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є всі підстави визначити місце проживання дитини разом з батьком [PERSON] .. На підставі викладеного,

Outcome: approved