Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Миколаївської сільської ради Сумського району Сумської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання права на земельну частку (пай), зазначаючи, що вона з 4 травня 1954 року розпочала свою трудову діяльність та була членом колгоспу «Україна», який було реорганізовано в КСП «Зоря» ( протокол зборів уповноважених членів КСП від 10 серпня 1996 року), де і працювала на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки та копією архівної довідки. Із інформації ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 14.09.2022 вона дізналась про те, що її не було включено до списків осіб, які мали право на земельну частку (пай) та у зв`язку із цим на її ім`я не виготовлявся відповідний сертифікат. Державний акт на право колективної власності на землю КСГІ «Зоря» серія СМ-10 виданий відповідно до рішення виконкому Яструбинської сільської ради Ради народних депутатів від 17 березня 1995 року №16 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю № 4 від 16 травня 1995 року. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах по КСГІ «Зоря» становить 4,90 умовних кадастрових гектарів. Невнесення її до зазначеного списку, вона як член КСП на час передачі у колективну власність землі, не може бути позбавлена права на земельну частку. У зв`язку із цим позивачка вважала, що набула право на земельну частку (пай) у відповідному розмірі площею 4,90 га з дня видачі вказаного акту, тому просила захистити її порушене право. В судовому засіданні представник позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Представник Миколаївської сільської ради Сумського району Сумської області Рибалка О.К. позовні вимоги не визнав, зазначивши, що, виходячи зі змісту статей 22, 23 ЗК та Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. право на земельний пай особа набуває за наявності усіх трьох умов: перебування в членах КСП, включення до списку. осіб, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю, одержання КСП Державного акту. Суд перевіряє саме ці обставини і, залежно від установленого, вирішує питання про обґрунтованість позовних вимог. Тобто, за умов відсутності трьох складових одночасно, а саме перебування позивача в членах КСП, отримання підприємством державного акту на право колективної власності на землю та включення до списку, доданого до цього акту, особа не має права на земельну частку(пай). Якщо громадянина помилково (безпідставно) не внесено до списку - додатка до державного акту на право колективної власності на землю до проведення розпаювання і видачі сертифікатів, йому необхідно звернутися до зборів співвласників з питанням щодо внесення особи до списку-додатка. Якщо розпаювання земель вже проведено, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання. Якщо згоди не досягнуто, спір відповідно до чинного законодавства України розглядається в судовому порядку. Єдиним документом, наданим позивачем на підтвердження членства позивачки в колгоспі «Україна» є трудова книжка. Даний документ вкупі з іншими доказами підтверджує факт перебування у трудових відносинах позивачки з колгоспом «Україна». Жодних доказів щодо трудових відносин з КСП «Зоря» позивачка не надала. Водночас, позивачем до позовної заяви не додано письмових документів про прийняття її в члени КСП "Зоря" або колгоспу «Україна», тобто протоколу загальних зборів підприємства (уповноважених), оскільки прийняття в члени КСП має підтверджуватися рішенням загальних зборів або уповноважених членів КСП та повинно бути добровільним, а не автоматичним. Крім того, запис, що міститься в трудовій книжці на титульній сторінці про вступ у члени колгоспу не містить ні дати прийняття її в члени, ні посилання на документ, на підставі якого проведено такий запис. Відтак, невключення [PERSON] до списку осіб, які мали право на земельну частку (пай), а також відмова у видачі відповідного сертифікату свідчить про те, що [PERSON] не була членом колгоспу «Україна» та КСП «Зоря». Головне управління Держгеокадастру у Сумській області при вирішенні спору покладалося на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши правові позиції сторін, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно д ч. 9 ст. 5 Земельного кодексу України ( в редакції від 22 червня 1993 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього мас право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Відповідно до статті 10 Закону України від 14 лютого 1992 року N 2114-ХІІ "Про колективне сільськогосподарське підприємство" земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України, Законом України від 05 червня 2003 року N 899 - IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. В ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV, що діяв на момент виникнення правовідносин, зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), зокрема, є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122, у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про: коригування проекту землевпорядною організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель запасу чи резервного фонду питання вирішується у судовому порядку. Відповідно до п. 6 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку - пай особи, яка є членом КСП не може позбавити її права на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу. Таким чином, чинним законодавством визначена процедура набуття права на земельний пай, виділення земельного паю та процедура отримання документів, що підтверджують право особи на земельний пай. Отже, право на земельну ділянку (пай) особа набуває на наявності 3 умов:1) перебування у членах колективного сільськогосподарського підприємства, 2) отримання цим підприємством державного акта на право колективної власності на землю, 3) включення особи до списку осіб, що мають право на отримання земельного паю, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Визначальним моментом набуття права власності на земельну частку (пай) відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», є членство особи у колективному сільськогосподарському підприємстві, кооперативі, акціонерному товаристві на момент розпаювання земель. Право на земельну частку (пай) також мають пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Аналіз норм законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частку (паю) в натурі, тощо. З виданої виконкомом Яструбинської сільської ради Сумського району Сумської області (Яструбинська сільська рада Сумського району Сумської області відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 723-р входить до складу Миколаївської сільської ради Сумського району Сумської області) інформаційної довідки №272 від 19 серпня 2009 року вбачається, що колгосп "Україна", який був розташований на території села Яструбине Сумського району Сумської області, було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство "Зоря" 26.03.1992 рішенням Сумської обласної Ради народних депутатів від 26.03.1992 ( ар.с.72). Відповідно до протоколу №2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Україна» від 21 квітня 1992 року колгосп «Україна» реорганізований у колективне сільськогосподарське підприємство «Зоря» ( т. 1 ар.с.76-77). В подальшому 05.11.1996 Колективне сільськогосподарське підприємство "Зоря" було реорганізовано у сільськогосподарське акціонерно-пайове товариство закритого типу "Зоря" (протокол №3 зборів уповноважених членів КСП від 10.08.1996); 26 лютого 2000 року сільськогосподарське акціонерно-пайове товариство закритого типу "Зоря" реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство "Зоря" (протокол №1 загальних зборів акціонерів від 26.02.2000); 14 березня 2000 року КСП "Зоря" реорганізоване в ТОВ АФ "Яструбинське" (протокол №2 зборів уповноважених членів КСП "Зоря"), яке не являється правонаступником КСП « Зоря » (т. 1 ар.с. 72). Відповідно до архівних довідок від 31.03.2021 № 235, №125 від 23.02.2023 в документах архівного фонду колгоспу «Україна» с. Яструбине в книзі загального стажу і заробітку колгоспника виявлено дані про роботу [PERSON] . З зазначеної довідки вбачається, що позивачка з 1954 року по 1991 рік працювала в колгоспі «Україна» с. Яструбене Сумського району на різних роботах ( різноробочою, помічником бригадира, обліковцем тощо), за цей час відпрацювала більше ніж було встановлено мінімумом трудоднів та людиноднів ( т. 1 ар. с. 11-12, 73-74). З інформації, наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області від 14 вересня 2022 року №29-18-0.332-1749/2-22 вбачається, що Державний акт на право колективної власності на землю КСГІ «Зоря» серія СМ-10 був виданий відповідно до рішення виконкому Яструбинської сільської ради Ради народних депутатів від 17 березня 1995 року №16 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю № 4 від 16 травня 1995 року. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах по КСГІ «Зоря» становить 4,90 умовних кадастрових гектарів.( ар.с. 9). На підтвердження своїх вимог позивачка надала суду копію своєї трудової книжки колгоспника. В трудовій книжці колгоспника зазначено, що позивачка вступила у члени колгоспу « Україна» Яструбенської сільської ради Білопільського району в 1954 році, тобто з моменту початку трудової діяльності, що підтверджується як трудовою книжкою колгоспника, так і архівною довідкою ( т. 1 ар.с.10-13, 14 -15). При цьому представник позивачки послалася на те, що порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310. Відповідно до пунктів 1, 2 Основних положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу. До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних положень). З врахуванням викладеного, представник позивачки [PERSON] вважала, що належна позивачці трудова книжка колгоспника є належним доказом, який підтверджує факт перебування позивачки у членах колгоспу «Україна» з 1954 року, яке в подальшому послідовно реорганізовувалося у СЗАПТЗТ "Зоря" (протокол №3 зборів уповноважених членів КСП від 10.08.1996); в КСП "Зоря" (протокол №1 загальних зборів акціонерів від 26.02.2000); в ТОВ АФ "Яструбинське" (протокол №2 зборів уповноважених членів КСП "Зоря"), яке не являється правонаступником КСП «Зоря» (т. 1 ар.с. 72). Суд погоджується з позицією представника позивачки [PERSON] , оскільки її позиція відповідає вимогам чинного законодавства і підтверджується наданими позивачкою і дослідженими судом доказами. З копії довідки про склад сім*ї позивачки, що міститься в пенсійній справі позивачки, виданої виконкомом Яструбенської сільської ради Сумського району в 1992 році, вбачається, що господарство позивачки відносилося до типу колгоспного двору, присадибна ділянка складає 0,50 га ( т. 1 ар. с. 126,199). З копії пенсійної справи позивачки вбачається, що пенсія їй була призначена саме як члену колгоспу. У пенсійній справі, крім іншого, міститься довідка голови колгоспу «Україна» про отримані позивачкою доходи. Зазначена довідка видана на підставі книги обліку та заробітку колгоспника за 1985-1989 роки ( т.1 ар.с.126, зв., ар.с.200). З копії трудової книжки колгоспника вбачається, що запис від 06 липня 1991 року про звільнення позивачки з роботи у зв`язку з виходом на пенсію завірений печаткою КСП «Зоря» ( т.1 ар. с. 13), що також підтверджує ту обставину, що позивачка, яка в 1954 році була прийнята в члени колгоспу «Україна», який в подальшому був реорганізований в КСП «Зоря», після неодноразових реорганізацій продовжувала перебувати у членах новостворених сільськогосподарських підприємств до виходу на пенсію. Трудова книжка колгоспника не містить відомостей про вихід або виключення позивачки з членів колгоспу «Україна», а також з членів всіх інших, утворених після реорганізації колгоспу «Україна», сільськогосподарських підприємств. Під час розпаювання земель КСП «Зоря» позивачка також залишалася членом сільськогосподарського підприємства, землі якого підлягали розпаюванню між членами КСП «Зоря», отже, має право на отримання своєї земельної частки( паю) КСП «Зоря». У відповідності з положеннями ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Всупереч положенням ст. ст. 12,81 ЦПК України відповідач не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження того, що позивачка на момент розпаювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» не була членом КСП «Зоря», а відтак не має права на отримання земельної частки(паю). З списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» Сумського району Сумської області вбачається, що позивачка [PERSON] , набувши право на земельну частку (пай), не була включена до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря», які мають право на отримання земельної частки (паю) в КСП «Зоря» ( т. 1 ар.с.34-65). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає встановленим, що позивач [PERSON] до розпаювання земель колективної власності була прийнята в члени колгоспу «Україна», який в подальшому було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство «Зоря» ( протокол №2 зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Україна» від 21 квітня 1992 року , т. 1 ар.с.76-77); потім у сільськогосподарське акціонерно-пайове товариство закритого типу "Зоря" (протокол №3 зборів уповноважених членів КСП від 10.08.1996); надалі в колективне сільськогосподарське підприємство "Зоря" (протокол №1 загальних зборів акціонерів від 26.02.2000); а 14 березня 2000 року КСП "Зоря" реорганізоване в ТОВ АФ "Яструбинське" (протокол №2 зборів уповноважених членів КСП "Зоря"), яке не являється правонаступником КСП « Зоря » (т. 1 ар.с. 72). З моменту прийняття у члени колгоспу «Україна» [PERSON] працювала в колгоспі «Україна» а після реорганізації колгоспу «Україна» безперервно працювала в реорганізованих сільськогосподарських підприємствах на різних посадах і роботах, при цьому вона, будучи членом колгоспу «України», добровільно не виходила та не була виключена з членів товариства на момент передачі землі у колективну власність та видачі державного акту на право колективної власності (рішення про виключення [PERSON] з членів колгоспу суду не надано, інші відомості відсутні), відтак [PERSON] набула право на земельну частку (пай) у відповідному розмірі площею 4,90 в умовних кадастрових гектарах з дня видачі цього акта відповідно до положень ст. ст. 1-3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Враховуючи, що в цей час передача земельних ділянок у власність громадян на території сіл, селищ, міст відноситься до повноважень відповідних рад, земельна ділянка [PERSON] відповідно до положень ст. ст. 12, 19, 25 Земельного Кодексу України, ст. ст. 5, 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" має бути виділена загальною площею 4,90 умовних кадастрових гектарів, згідно державного акту на право колективної власності на землю серії СМ-10, виданого відповідно до рішення виконкому Яструбинської сільської ради Ради народних депутатів від 17 березня 1995 року №16 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю №4 від 16 травня 1995 року, за рахунок нерозподілених (невитребуваних) паїв КСП «Зоря» або земель запасу сільськогосподарського призначення Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області. З викопіювання з плану землекористування Яструбенської сільської ради Сумського району (Яструбинська сільська рада Сумського району Сумської області відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 р. № 723-р входить до складу Миколаївської сільської ради Сумського району Сумської області) вбачається, що сільська рада має землі запасу, з яких можливе виділення належного позивачці земельного паю ( т. 1 ар.с.18). Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню, а порушене право позивачки - судовому захисту. Оспорюючи позовні вимоги, представник відповідача послався на те, що позивачка пропустила строк позовної давності для захисту своїх прав, який становить 3 роки. Посилання позивачки на те, що вона дізналася про порушене право лише з інформації ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 14 вересня 2022 року, на думку представника, є сумнівним, оскільки на момент паювання земельної ділянки КСП «Зоря» [PERSON] була зареєстрована та проживала на території с. Бондарівщина (територія колишньої Яструбенської сільської ради Сумського району), тому не могла не знати про отримання земельних ділянок членами КСП «Зоря». Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності становить три роки (ст.257 ЦКУ). Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися прол порушення свого права або про особу, яка його порушила( стаття 261 ЦК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Судом встановлено, що право позивачки на земельну ділянку (пай) виникло з моменту отримання сільськогосподарським підприємством, членом якого була позивачка, державного акта на право колективної власності на землю (з інформації, наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Сумській області від 14 вересня 2022 року №29-18-0.332-1749/2-22 вбачається, що Державний акт на право колективної власності на землю КСГІ «Зоря» серія СМ-10 був виданий відповідно до рішення виконкому Яструбинської сільської ради народних депутатів від 17 березня 1995 року №16 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю № 4 від 16 травня 1995 року, ар. 9 т.1). З цього часу вказане право позивачки не оспорювалось та припинено не було. Таким чином, оскільки право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акту про право колективної власності на землю, і позивачка є такою, що має право на земельну частку (пай) у КСП «Зоря», суд входить з того, що це право є непорушним, строк на його реалізацію законодавством не встановлено, а відтак порушене право підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Крім того, позивачка стверджувала, що про порушення свого права на земельну частку (пай) вона дізналася з інформації ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 14 вересня 2022 року ( т. 1 ар.с.9), де було зазначено, що вона не була включена до списків, осіб, які мають право на земельну частку(пай). Суду не надано доказів на спростування позиції позивачки про те, що вона дізналася про порушення свого права саме в 2022 році,отже, суд, задовольняючи позовні вимоги, виходить з того, що позивачка звернулася до суду за захистом свого порушеного права в межах строку давності, встановленого положеннями статей 256, 257, 261 ЦК України. Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають повному задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності з положеннями статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved