Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

03 липня 2023 року, позивач звернулась до суду з позовною заявою в якій просить суд: стягнути з відповідача - [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки від заробітку/доходу боржника, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, з дня подачі заяви до суду до досягнення повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі частини його доходу, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та досягнення дитиною трьох років. В обґрунтування позову посилалася на те, що 12 січня 2022 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] у Кальміуському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), про що зроблений актовий запис № 3. Від цього шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з позивачем за вказаною адресою та знаходиться на повному утриманні позивача. На даний час ми вони з відповідачем перебувають у шлюбі. Позивачем подана позовна заява до Комунарського районного суду м. Запоріжжя про розірвання шлюбу з відповідачем. Питання утримання дитини між ними добровільно не вирішено. А відповідач самостійно надавати матеріальну допомогу на утримання доньки не бажає. Донька проживає разом з позивачем, [PERSON] утримує її та займається забезпеченням її життєдіяльності. Відповідач фактично не надає матеріальну допомогу на утримання дитини у повному обсязі. Крім того, на теперішній час [PERSON] не працює, так як доглядає за дитиною віком до 3- х років, тому знаходжусь у скрутному матеріальному становищі. Щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини вона не отримує, тому що до повномасштабного вторгнення рф до території України, вони проживали в Донецькій області, [PERSON] знялася з реєстрації, а на нове місце проживання зареєструватися не встигла, тому не має можливості оформити цю допомогу за теперішнім місцем проживання. Таким чином єдиним джерелом їх існування є допомога від держави як внутрішньо переміщеної особи, це дуже замала сума для забезпечення їх з нею життя. Відповідач є працездатним. Працює на ТОВ Торговий дім «Запорізький оліяжиркомбінат «Щедро», м. Запоріжжя, вул. Харчова, 3. Інших дітей, непрацездатних батьків, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до законодавства він не має, тому будь-яких перешкод щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини та стягнення з нього аліментів, не існує. Данні обставини змушують позивача вирішувати питання стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та на її утримання до досягнення дитиною трьох років у судовому порядку. 03 липня 2023 року судом було направлено запит на отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 10 липня 2023 року було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 18 липня 2023 року на адресу суду надійшла інформація про місце проживання (перебування) відповідача. 28 липня 2023 року позивачем було надано документи на виконання ухвали Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 10 липня 2023 року. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 31 липня 2023 року було відкрито провадження у справі та визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання на 04 жовтня 2023 року о 15 год 30 хв. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачу подати до суду заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. У судовому засіданні позивач підтримала доводи наведені в обґрунтування позовних вимог та просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, заперечував, щодо стягнення аліментів на утримання дружини, оскільки позивач не офіційно працює та має додатковий дохід. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 12 січня 2022 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що Кальміуським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), зроблено актовий запис № 3. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Кальміуським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) від 18 лютого 2022 року, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , актовий запис № 80. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно з ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. За змістом ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно роз`яснень, які містять в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого статтею 141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, суд виходить з необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, суд задовольняє позов. Задовольняючи позов суд виходить із того, що [PERSON] є працездатними і як батько зобов`язаний матеріально утримувати свою доньку, забезпечивши її мінімально необхідними благами, які потрібні для життя та виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У відповідності зі ст. 77, 79 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч.4 ст.84 СК України, право на утримання вагітна жінка, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, суд з урахуванням усіх обставин справи, вважає доведеним вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 03 липня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття та стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі 1/6 частки. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так як позивач звільнена від сплати судового збору, то суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Враховуючи викладене та

Outcome: partial