Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з вказаним позовом, у якому просить: визнати поважними причини пропуску строку, поновити строк позовної давності у вказаній справі та усунути йому перешкоди у здійсненні права розпорядження належною йому частиною квартири [ADDRESS] шляхом визнання недійсним договору іпотеки квартири ВЕЕ 037113-114, посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашковським Я.А., що укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк", об`єкт іпотеки/обтяження: квартира [ADDRESS] ; реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об"єктів нерухомого майна 4380134 від 20.01.2007; реєстраційний номер обтяження у Державному реєстрі іпотек 4380104 від 20.01.2007. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 02.06.2006 [PERSON] (надалі - відповідач 1) звернулася до органу приватизації - Бердичівського міськвиконкому із заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] . У заяві було вказано [PERSON] (надалі - позивач), як члена сім`ї, що постійно проживає у квартирі, має право на приватизацію. До такої заяви додано відповідну довідку про його реєстрацію та проживання у квартирі. Однак, як було з`ясовано в процесі розгляду судових справ, виконкомом Бердичівської міської ради було видано два свідоцтва про право власності на квартиру від однієї дати, під одним і тим же реєстраційним номером, одне з яких на одного власника - [PERSON] , а в іншому власниками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.08.2021, яке було залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 29.11.2021 року по справі № 274/7514/20 було визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, видане на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02.06.2006 року № 16836, в якому зазначено одну особу - [PERSON] . В процесі розгляду вказаної справи позивач дізнався, що з метою реєстрації та захисту свого права власності на спірну квартиру є необхідним також звернутися до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору іпотеки квартири, який було укладено 19.01.2007 його матір`ю, [PERSON] як Іпотекодавцем та АТ КБ «Приватбанк» як Іпотекодержателем (надалі по тексту - договір іпотеки, оспорюваний договір). Предметом такого договору іпотеки виступила спірна квартира [ADDRESS] . Під час укладення такого договору за основу брався правовстановлюючий документ на квартиру, який було визнано недійсним згаданим рішенням суду, яке набрало законної сили 06.12.2021. На підставі такого договору у Державний реєстр іпотек було внесено запис про іпотеку, а у Єдиний реєстр внесено також заборону відчуження об`єктів нерухоме майно на вказану квартиру. Разом з тим, позивач [PERSON] , свою згоду як співвласник такої квартири, на укладення договору іпотеки не надавав, що є підставою для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки. Ураховуючи, що позивач при укладенні оспорюваного договору не надавав своєї згоди на передачу майна в іпотеку, яке є спільною власністю, як того вимагає ст. 358 та ст. 369 ЦК України, частка у власності [PERSON] не виділено у натурі, оспорюваний договір іпотеки має бути визнаний недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 205. 215 ЦК України. Також вказує, що під час укладення оспорюваного договору, шляхом вчинення підробки довідки про тих хто проживає та прописаний у такій квартирі, було приховано факт проживання у такій квартирі позивача, який на той момент був неповнолітнім та перебував на утриманні у своєї матері [PERSON] та позивач був і є співвласником такої квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.06.2006, яке є чинним і ніколи не скасовувалося. Факт підробки довідки про проживаючих та прописаних у квартирі, яка видавалася 12.01.2007 ПП «Житлосервіс-5» встановлено вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 по справі №0603/1-21/11, яким було притягнуто до відповідальності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за ч. 4 ст. 190 КК України, за ч. 2 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року), за ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції 2001 року). Саме ці документи подавалися нотаріусу для оформлення та посвідчення договору іпотеки. Разом з тим, факт наявності у позивача як дитини права користування житловим приміщенням (квартирою) на момент укладення оспорюваного договору іпотеки не приховувався його матір`ю [PERSON] та був відомий АТ «КБ «Приватбанк» та приватному нотаріусу Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Пашковському Я.А. при посвідченні іпотечного договору, оскільки при нотаріальному посвідченні договору іпотеки [PERSON] надано паспорт [NUMBER] , виданий Бердичівським МРВ УМВС України в Житомирській області 14.12.1999, в якому на 7 сторінці є запис про дитину - позивача [PERSON] , [INFO] . Позивач, [PERSON] , є співвласником квартири, яка є предметом іпотеки, починаючи з 2006 року по сьогодні, що підтверджується чинним свідоцтвом про право власності на житло. Так, оскільки на час нотаріального посвідчення договору іпотеки на утриманні [PERSON] був позивач, який був на той момент неповнолітнім та мав право користування переданою в іпотеку квартирою, був співвласником такої квартири, договір іпотеки від 19.01.2007 було укладено з порушенням прав дитини, без згоди органу опіки та піклування та з порушенням прав позивача як співвласника квартири, без його згоди як співвласника квартири, а тому такий договір на думку позивача має бути визнаний недійсним з моменту його укладення. Вважає, що правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення. Вказує, що укладення оспорюваного договору іпотеки призвело до звуження саме майнових прав (на момент укладення як дитини) позивача, [PERSON] , було порушено його право власності на квартиру. Щодо строку позовної давності для звернення з позовом про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження квартирою шляхом визнання недійсним договору іпотеки, звертає увагу на те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. у випадку встановлення пропуску такого строку, просить суд визнати причини пропуску поважними зважаючи на те, що: - про порушення свого права власності через наявність заборони на відчуження квартири, що накладена на підставі укладеного матір`ю позивача договору іпотеки, позивач дізнався лише 26.04.2019, коли йому було відмовлено в реєстрації права власності на належну йому частину квартири; - 06.12.2021 набрало законної сили рішення суду, яким було визнано недійсним правовстановлюючий документ на квартиру, а саме свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, виданого на підставі розпорядження Органу приватизації Бердичівської міської ради від 02.06.2006 № 16836, в якому зазначено одну особу - [PERSON] , на підставі якого сторонами ( [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк») укладався договір іпотеки від 19.01.2007; - позивача, [PERSON] не було визнано потерпілим і він не був учасником по справі, по якій вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 притягнуто винних осіб до відповідальності з підробку документів. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 09.02.2022 відкрито загальне позовне провадження із проведенням підготовчого засідання та повідомленням сторін. 25.05.2022 від представника АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надійшли письмові пояснення, у яких він зазначає, що 19.01.2007 між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] укладено кредитний договір № ZRSWGA00000111, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100000,00 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 19.01.2007 уклали договір іпотеки № ZRSWGA00000111 (надалі - договір іпотеки). Згідно з договором іпотеки [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 44,80, житлова площа 30,70 м.кв, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 05.06.2006, видане відділом з надання житлово - комунальних послуг міськвиконкому, який зареєстровано в Державному комунальному підприємстві "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" 12.01.2007 за реєстровим номером № 15132099. Відповідно до п. 12.5 іпотечного договору [PERSON] засвідчила, що квартира, яка є предметом цього договору іпотеки, на момент його підписання не знаходиться у спільній власності. Пунктом 12.9 передбачено, що договір іпотеки підписаний іпотекодавцем добровільно, не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства. При укладенні договору іпотеки враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки. При цьому, вказує, що норми ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку", не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенні у разі передання його в іпотеку. Передбачене ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яку мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушенням майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на їх чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Звертає увагу, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім того, позивачем при зверненні до суду суттєво порушено строк позовної давності. Так, перебіг строку позовної давності для позивача розпочався ще з 26.02.2007 (з моменту досягнення повноліття), а про порушення свого права позивач достеменно знав як мінімум з 2010. Зокрема, позивач звертався до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом, в якому просив визнати незаконним рішення реєстратора від 16.10.2009 про відмову в реєстрації свідоцтва про право власності від 05.06.2006, виданого відділом з надання житлово - комунальних послуг Бердичівського міськвиконкому на квартиру [ADDRESS] , однак такий позов було залишено без розгляду (рішення від 26.08.2010 у справі № 2-975/10). Згідно з ч.1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, а пропуск строку позовної давності у відповідності ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 06.06.2022 провадження у цивільній справі зупинено до розгляду цивільної справи № 274/7514/20 Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду. Ухвалою суду від 20.04.2023 поновлено провадження по цивільній справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 02.08.2023 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Від відповідача [PERSON] заяв по суті справи до суду не надійшло, остання не скористалася своїм процесуальним правом та не направила до суду відзив на позовну заяву, у судові засідання не з`являлася, про розгляд справи повідомлена належним чином. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позові. Представник відповідача заперечила проти позовних вимог з підстав, наведених у письмових поясненнях. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного пристрою. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження 19.01.2007 між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] укладено кредитний договір № ZRSWGA00000111 відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 100000,00 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 19.01.2007 уклали договір іпотеки № ZRSWGA00000111 (надалі - договір іпотеки). Пунктом 12.9 договору іпотеки визначено, що даний договір підписаний Іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). При укладенні цього договору Іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки (при їх наявності). Особи, які мешкають або зареєстрованні у предмені іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення. На підставі іпотечного договору на нерухоме майно позивача, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,8 кв. м, приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашковським Я.А. було накладено обмеження щодо заборони відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 4380134 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та здійснена реєстрація у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 4380104 на вищевказану квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,8кв. м. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.08.2021, яке було залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 29.11.2021 року по справі № 274/7514/20 було визнано недійсним з дати видання та скасовано свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради на підставі розпорядження Органу приватизації виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 02.06.2006 № 16836 про належність [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] . Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 05.06.2006, видане згідно з розпорядженням (наказом) від 02.06.2006 за №16836 відділом з надання житлово-комунальних послуг міськвиконкому, квартира за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] . Загальна площа квартири становить 44,8 кв. м. Довідками ПП "ЖИТЛОСЕРВІС-5" від 15.04.2009 за №233 та МК ВЖРЕП -7 №18 від 22.06.2015 підтверджується, що [PERSON] , 1989 р.н. проживає з 31.03.1989 і зареєстрований по теперішний час в [ADDRESS] .На підставі іпотечного договору на нерухоме майно позивача, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,8 кв. м, приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашковським Я.А. було накладено обмеження щодо заборони відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 4380134 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та здійснена реєстрація у Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером 4380104 на вищевказану квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,8кв. м. ІV.Національне законодавство, що підлягає застосуванню та мотиви суду Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. У позовній заяві позивач як на підставу для визнання недійсним договору іпотеки від 19.01.2007 за № ZRSWGA00000111 вказував на відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору іпотеки, порушення при укладенні цього договору положень законодавства України, які спрямовані на захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна (ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України). Так, правовий висновок щодо застосування вказаних норм права при вирішенні спорів про недійсність правочинів щодо майна, право на яке має дитина, викладено Верховним Судом України у постанові 22.06.2016 у справі № 6-1024цс16. Передбачені ст. 77 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29.09.2020 у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20.01.2016 у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (пункти 88-90). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та позивачем те, що під час укладання між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] договору іпотеки від 19.01.2007 за № ZRSWGA00000111 останньою надано свідоцтво про право власності на житло від 05.06.2006, відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності лише їй. При цьому, на переконання суду, [PERSON] , беручи участь у приватизації, не могла не знати, що право власності на квартиру належить їй та її неповнолітньому на той час сину, а також про існування свідоцтва про право власності на житло, що підтверджує вказане. Окрім того, як вказано у позовній заяві, що [PERSON] не приховувала факту наявності у позивача як дитини права користування квартирою, натомість вказане твердження спростовується відомостями про власника квартири, наданими [PERSON] , та в подальшому вказаними в оспорюваному договорі іпотеки. У постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 6-384цс15 та від 09.11.2016 у справі № 6-930цс16 сформовано правовий висновок про те, що якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 404/8656/15-ц та від 24.01.2019 у справі № 266/407/14-ц. Ураховуючи викладене, суд зазначає, що доводи позивача, що під час укладення оспорюваного договору за основу брався правовстановлюючий документ на квартиру, який було визнано недійсним рішенням суду, яке набрало законної сили 06.12.2021, не береться судом до уваги, оскільки на висновки щодо відсутності порушення майнових прав позивача у зв`язку із укладенням оспорюваного договору, не впливає. Доводи позивача про те, що на час укладення спірного договору іпотеки він був співвласником майна та зареєстрований у іпотечній квартирі, а тому необхідна була згода органу опіки та піклування, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, оскільки виключно на батьків, як їх законних представників, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих порушення майнових прав неповнолітньої дитини - позивача внаслідок укладення оспорюваного договору іпотеки. Окрім того, згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметоміпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. ЦК України, як і спеціальний Закон, не містять норм, які б зменшували або обмежували право власника або членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. За наведених обставин у задоволенні позову слід відмовити. Питання застосування позовної давності розглядається лише у випадку, якщо судом встановлено, що право позивача порушене. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність порушеного права, питання про позовну давність в такому разі не вирішується. V. Розподіл судових витрат За правилами ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.

Outcome: dismissed