Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача з позовною заявою, в якій просить стягнути з останнього на свою користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 19519,96 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 196617,62 грн з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 05 лютого 2007 року по 07 травня 2020 року. Останній робочий день був 07 травня 2020 року та на момент звільнення позивач у відпустці або на лікарняному не перебувала. В день звільнення відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, які йому належали при звільненні та не здійснив їх виплату, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Заборгованість перед позивачем складає 19519,96 грн. Також відповідач зобов`язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказує, що середньоденна заробітна плата позивача становить 259,39 грн, період розрахунку з 07 травня 2020 року (день звільнення) по 18 травня 2023 року (день складання позовної заяви) становить 758 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на момент подання позовної заяви до суду становить 196617,62 грн (259,39 грн х 758 робочих днів). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відзиві на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 10 липня 2023 року, представник відповідача [PERSON] зазначає, що в день звільнення позивач отримав на руки трудову книжку у відділі кадрів підприємства, до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок не отримав. Вказує, що ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведеним остаточним розрахунком заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними. Період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні слід вважати з 08 травня 2020 року, а не з дня звільнення 07 травня 2020 року, як це вказує позивач. Звертаючись із позовною заявою до суду позивач нехтує вимогами чинного законодавства, а саме положеннями ст.117 КЗпП України щодо обмеження строку середнього заробітку 6 місяцями. Вказує, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки затримка розрахунку виникла не з вини відповідача, а внаслідок форс-мажорних обставин. Також вказує, що покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар, а тому просить зменшити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності. Вважає, що стягнення судових витрат не повинно покладатися на відповідача, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими. Позивач не долучив до позовної заяви підтверджуючі документи про сплату грошових коштів, передбачених на послуги адвоката. Крім того, відповідач вважає заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу адвоката завищеним, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості, складності справи та розумної необхідності. Враховуючи викладене, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. У відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 14 липня 2023 року, представник позивача [PERSON] вказує, що позивач працювала у день звільнення, а отже розрахунок з ним відповідач повинен був здійснити в день її звільнення. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку виник винятково через протиправну бездіяльність відповідача та підлягає стягненню саме в тому розмірі, який передбачено законодавством. Зазначає, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Вважає, що витрати на правову допомогу є пропорційними та обґрунтованими. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 05 лютого 2007 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем та 07 травня 2020 року позивача було звільнено згідно ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.22-26). Згідно довідки ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ «КРАСНОЛИМАНСЬКА» від 28 лютого 2023 року №01/11-59/4, ДП «ВК «КРАСНОЛИМАНСЬКА» має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає: січень 2020 року 2515,91 грн; лютий 2020 року 3597,48 грн; березень 2020 року 4369,79 грн; квітень 2020 року 4291,13 грн; травень 2020 року 4719,44 грн; червень 2020 року 3,92 грн; липень 2020 року 22,29 грн, усього 19519,96 грн. Суми вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.35). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно\~статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 19519,96 грн (а.с.35). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 19519,96 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Разом з цим, судом враховується, що такий розмір заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, визначений вже з урахуванням утримання податку й інших обов`язкових платежів. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.\~При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX, що набрав чинності 19 липня 2022 року,\~стаття 117 КЗпП\~викладена в іншій редакції. За правилами\~статті 117 КЗпП України\~(в редакції\~Закону N 2352-IX від 01 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Статтею 58 Конституції України\~визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Позивач просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 07 травня 2020 року (день звільнення) по 18 травня 2023 року. Однак судом враховується, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 08 травня 2020 року, оскільки позивача було звільнено 07 травня 2020 року. Таким чином, за період з 08 травня 2020 року до набрання Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX чинності 19 липня 2022 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону України № 3248-IV від 20 грудня 2005 року, а з 19 липня 2022 року в редакції Закону України від 01 липня 2022 року N 2352-IX. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці, становить: березень 2020 року 5496,59 грн, квітень 2020 року 5397,64 грн, що разом складає 10\~894,23 грн (5496,59+5397,64) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (21 + 21 = 42 дні) = 259,39 грн (а.с.39-41, 55). Враховуючи наведене, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 08 травня 2020 року і по 19 січня 2023 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 08 травня 2020 року по 19 січня 2023 року складає: 685 днів х 259,39 грн = 177\~682,15 грн. Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, а вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи є безпідставними та не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини. Суд виходить з того, що відповідач 07 травня 2020 року достовірно знав про вимогу позивача щодо його розрахунку при звільненні, оскільки позивач 07 травня 2020 року з`явився до відповідача та отримав трудову книжку, що не заперечується самим відповідачем. \~ \~ \~ \~Також частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що підприємство письмово повідомляло позивача про нараховані суми, належні йому при звільненні. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі N 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі N 335/4416/18-ц. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України, до 25000 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1966,19 грн (а.с.1). Крім того, позивач у позовній заяві зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу згідно акта наданих послуг становлять 8723 грн. Представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву зазначав, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу адвоката є завищеним, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: належним чином посвідчені копію договору про надання правової допомоги від 20 лютого 2023 року (а.с.10-15), копію додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 20 лютого 2023 року (а.с.16-17) та копію Акта наданих послуг №1 до договору про надання правової допомоги від 20 лютого 2023 року, відповідно до якого вартість послуг становить 8723 грн (а.с.18). Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 8723 грн обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу адвоката є завищеним, оскільки не відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності, є безпідставними, оскільки нічим не підтвердженні та зводяться до суб`єктивних суджень представника відповідача. Отже,\~сторона відповідача\~не довела\~неспівмірності витрат на правничу допомогу, що є її процесуальним обов`язком. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 2201,76 грн (1966,19+8723*(25000+19519,96)/216137,58). За розгляд позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 19519,96 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial