Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому, просить: стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість: - за договором банківського вкладу № SAMDN01000719306674 від 01.09.2011: суму вкладу в розмірі 5000,00 доларів США, суму нарахованих відсотків по ставці 7% - 3414,66 доларів США, відсотки за вкладом «на вимогу» - 06 центів, 3% річних - 18,08 доларів США, пені - 1576,60 грн.; - за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070053190900 від 08.01.2014: суму вкладу в розмірі 11500,00 доларів США, суму нарахованих відсотків по ставці 9% - 7664,67 доларів США, відсотки за вкладом «на вимогу» - 10 центів, 3% річних - 39,70 доларів США, пені - 1576,60 грн.; В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 01.09.2011 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000719306674 Вклад «Стандарт» з депозитним вкладом у розмірі 5000,00 дол. США, з умовою автоматичної пролонгації на 3 місяці та процентною ставкою за користування банківським вкладом у розмірі 7% річних. Крім того, 08.01.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070053190900 Вклад «Стандарт» з депозитним вкладом у розмірі 11500,00 дол. США, з умовою автоматичної пролонгації на 6 місяців та процентною ставкою за користування банківським вкладом у розмірі 9% річних. 26.05.2021 позивач надіслав рекомендованим листом заяву відповідно до змісту якої позивач вимагав розірвати договори банківського вкладу № SAMDN01000719306674, № SAMDNWFD0070053190900 та виплатити грошові кошти з депозитних вкладів та нараховані проценти за весь період користування грошовими коштами банком починаючи з дати оформлення до моменту розірвання договорів, яка була вручена 01.06.2021. 27.05.2021 позивачем було повторно направлено відповідачу зазначену заяву цінним листом. Посилаючись на те, що позивач звертався із зверненням до банку про повернення коштів, однак АТ КБ «Приватбанк» не надав відповідей на відповідні заяви у добровільному порядку, останній змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 15.07.2021 справу за вказаним позовом призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 24.01.2022 від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити позивачу в задоволенні позову до АТ КБ «Приватбанк», вказуючи на те, що відсутність у матеріалах справи належно оформленого звернення (без нотаріально засвідченого підпису) поданого позивачем через засоби поштового зв`язку до АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про повернення грошових коштів, зокрема ті, на які посилається позивач та надані разом з позовом, свідчить про те, що такі звернення фактично не відбулися, оскільки вимоги про повернення коштів не було направлено позивачем належним чином та у спосіб, який не передбачає здійснення ідентифікації особи. Заявлені позивачем вимоги про стягнення з банку 8432,80 дол. США та 1578,60 грн. по договору № SAMDN01000719306674 від 01.09.2011, є безпідставними, оскільки договір було розірвано позивачем 03.12.2012, кошти переведено на рахунок № [NUMBER] , договір № SAMDN80000731085658. Також, 17.11.2014 банк виявив факт переведення боргу за вказаними позивачем договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070053190900 на нового боржника товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18.11.014), укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку № 1 до Договору про переведення боргу від 17.11.2014, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі. Крім того, представник відповідача подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон». 08.02.2022 представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження в частині позовних, щодо депозитного договору № SAMDN01000719306674 від 01.09.2011, відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 255 ЦПК України. 08.02.2022 представник відповідача подав до суду заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 09.02.2022 було залучено ТОВ ФК «Фінілон» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 28.11.2022 представником відповідача було направлено до суду письмові пояснення по справі та клопотання про долучення доказів щодо переведення коштів по договору № SAMDN01000719306674 від 01.09.2011 на рахунок № [NUMBER] , договір № SAMDN80000731085658. 20.02.2023 представником позивача було подано до суду додаткові пояснення по справі. Ухвалою суду від 01.03.2023 задоволено клопотання представника відповідача Бригінець А.А. , закрито провадження в частині позовних вимог, щодо депозитного договору № SAMDN01000719306674 від 01.09.2011. Крім того, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 27.06.2023 представником позивача подано до суду клопотання про розподіл судових витрат за надану правничу допомогу. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду повідомлялися належним чином, про причини своєї нявки суд не повідомили. 06.11.2023 представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема 08.01.2014 між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070053190900, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку 11500,00 доларів США, з процентною ставкою 9% річних, строком на 366 днів до 08.07.2014 включно. Внесення грошових коштів у сумі 11500,00 доларів США на передбачений договором відповідний рахунок підтверджуються копією платіжного доручення № 27020314 від 08.01.2014. 27.05.2021 позивач направив в АТ КБ «ПриватБанк» заяву з вимогами розірвати договір та виплатити грошові кошти з депозитного вкладу № SAMDNWFD0070053190900 від 08.01.2014, яка була отримана банком, що підтверджується копією листа 27.06.2021 №20.1.0.0.0/7-210602/14017, проте незадоволена. Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ КБ «Приватбанк» в добровільному порядку не повернуто. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правилами статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійти висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладів. Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28.01.2015 в справі № 6-247цс14. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до умов укладеного сторонами договору банківського вкладу передбачено нарахування процентів на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в Банку до закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод за договором. Крім того, п. 10 договору передбачено право сторін дострокового розірвання вказаних договорів з повідомленням сторони за 2 банківські дні до дати розірвання договору. Суд установив, що позивач, звертався до банку із заявою про повернення банківського вкладу, яку відповідач отримав 02.06.2021 (№20.1.0.0.0/7-210602/14017 від 27.06.2021). Отже, строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяви про повернення коштів за договором банківського вкладу плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеним сторонами договором, а саме: 04. 06.2021. Саме з цієї дати договір вважається розірваним. Враховуючи той факт, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за вказаним договором щодо повернення вкладнику грошових коштів, заяву позивача з проханням повернути депозитні кошти залишено без реагування, тому з банку підлягає стягненню на користь позивача відповідна сума прийнятого від нього банківського вкладу. При цьому, сума отриманих банком коштів від позивача, стороною відповідача не оспорюється. Доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаним вище договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі, отже, посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів, належних [PERSON] не звільняють відповідача від обов`язку по поверненню отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач. Дана позиція узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах. Що стосується сум, невиплачених та ненарахованих банком, процентів за договорами банківських вкладів, які підлягають стягненню, то суд зазначає наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, в цьому випадку право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку дії депозиту чи у разі пред`явлення до боржника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. При цьому, виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договорів банківського вкладу, не застосовуються. Отже, позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за депозитом, тому втратив право на отримання процентів відповідно до умов договору банківського вкладу з 04.06.2021, тобто з моменту спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви позивача про виплату вкладу. Так, за договором банківського вкладу від 08.01.2014 № SAMDNWFD0070053190900, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] строк вкладу складає 366 днів, саме до 08.07.2014, з можливістю автоматичної пролонгації договору. Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, договір продовжувався до 03.06.2021 у такі періоди: Таким чином, суму процентів за ставкою 9% річних слід розраховувати за період з 08.01.2014 по 08.01.2021, що складає: 7253,51 доларів США = 11500,00 доларів США х 9% / 365 х 2558 днів. За період з 09.01.2021 до 03.06.2021 проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу становить 6 місяців (п. 6 договору банківського вкладу від 08.01.2014), який з дня подання позивачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив. Відповідно до наказу голови правління «Приватбанку» № 07 від 05.01.2004 встановлена відсоткова ставка по вкладам «на вимогу» в розмірі 1% річних. Відповідно до витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами банку від 25.04.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті рахунок «до запитання» у розмірі 0,01% річних. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 0,46 долара США = 11500,00 доларів США:100х0,01%х146днів: 365 дні. Що ж стосується вимог позивача про стягнення 3 % річних за вказаним договором, розрахованих за період з 03.06.2021 по 14.07.2021, то суд зазначає наступне. Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними з 04.06.2021, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Тому, 3% річних за депозитними договорами за період з 04.06.2021 по 14.07.2021 розраховуються за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка]/100%/365 днів х[Кількість днів]. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1286цс16 по валютним вкладам сума валютного вкладу та проценти стягуються у валюті, а 3% річних - у національній валюті України. За договором банківського вкладу від 08.01.2014 № SAMDNWFD0070053190900 - 3% річних становлять 1058,81 грн. (за курсом НБУ станом на 14.07.2021) = 11500,00 доларів СШАх3%/100%/365 днів х41 день. Крім того, позивач ставить питання про стягнення пені за договором банківського вкладу від 08.01.2014 № SAMDNWFD0070053190900 в розмірі 1578,60 грн., за період з 03.06.2021 по 14.07.2021. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551, 611 ЦК України). Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. За змістом частини третьої статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), зазначено, що відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Як вже зазначалось судом, укладеним сторонами договором передбачено право сторін на розірвання вказаного договору, шляхом повідомлення іншої сторони договору за 2 банківські дні, тому наявні підстави для висновку про припинення правовідносин сторін та розірвання укладеного ними договору саме з моменту повідомлення позивачем відповідача про розірвання договорів банківського вкладу за 2 банківські дні. Враховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваним з 02.06.2021 - день отримання банком заяви позивача, плюс 2 банківські дні, то [PERSON] втрачає право на отримання пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення. Отже, за вказаних обставин вказана норма до спірних правовідносин, не застосовується. При цьому, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з наступного. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу Українидо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з п.п. «а» пп.164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. Відповідно абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, слід дійти висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, представник позивача вказав на те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 193500,00 грн. При цьому, надав копію договору б/н про надання правової допомоги від 05.07.2021, копію додатку № 1 до договору б/н про надання правової допомоги від 05.07.2021, копію звіту про витрачений час за договором б/н про надання правової допомоги від 05.07.2021 від 08.06.2023, копію акту наданих послуг № 1 до договору б/н про надання правової допомоги від 05.07.2021 від 08.06.2023, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер. Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. 4.1 договору б/н, клієнт оплачує вартість послуг за договірною ціною, що є гонораром. Згідно з додатком № 1 до договору б/н про надання правової допомоги від 05.07.2021, [PERSON] та адвокат Собкович В.В. домовились про розмір гонорару адвоката, згідно з договором б/н про надання допомоги від 05.07.2021 у наступних розмірах: консультацію клієнта, щодо стягнення грошових коштів (вкладів) з АТ КБ «Приватбанк» - 8000,00 грн.; аналіз наданих клієнтом документів та збір необхідних доказів по справі - 8000,00 грн.; підготовка заяв про повернення вкладів та розрахунків по ним - 8000,00 грн.; підготовка і подача позову до АТ КБ «Приватбанк» - 16000,00 грн.; забезпечення явки адвоката та представництво адвокатом у судових засіданнях у Печерському районного суді м. Києва 4000,00 грн. за один судодень (за домовленістю сторін оплачується забезпечення явки адвоката в судове засідання, за виключенням засідань знятих з розгляду за умови завчасного письмового попередження адвоката, у інших випадках оплата проводиться не залежного від проведення засідання судом); плата за результат (гонорар успіху) - 15% від суми стягнутих грошових коштів. В звіті про витрачений час за договором б/н про надання правової допомоги від 05.07.2021 від 08.06.2023 зазначено що представником позивача було здійснено ознайомлення з відзивом, підготовка відповіді на відзив АТ КБ «Приватбанк» 2 год - 8000,00 грн. Разом з тим в даній справі, за весь час розгляду її судом представником позивача не було подано до суду відповіді на відзив. Тому, суд, ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надану професійну правничу допомогу в розмірі 70459,20 грн. та гонорар успіху 77017,09 грн. Оскільки позивач при поданні позову звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 5024,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial