Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

представник позивача [PERSON] - адвокат Заремба О.В. звернулася 14.06.2023 року до суду із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1982 року батькові позивача було видано ордер на вселення з сім`єю у спірну квартиру. Дана квартира не приватизована, у квартирі зареєстровані позивач, її неповнолітні діти та відповідачі. Проте, проживають у спірній квартирі лише позивач зі своїми дітьми, несе витрати по утриманню квартири, відповідачі у такій не проживають тривалий час, не сплачують комунальні послуги, у квартирі немає їхніх особистих речей. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 15.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. 10.07.2023 року канцелярією Залізничного районного суду зареєстровано відзив відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , у якому відповідачі заперечили проти задоволення позовних вимог та вказали, що викладене у позові не відповідає дійсності та позивач переслідує мету одноособової приватизації спірної квартири на себе, просили відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.07.2023 року постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням /викликом/ сторін та призначено судове засідання. Представник позивача - адвокат Заремба О.В. подала суду відповідь на відзив, у якому заперечила обставини, викладені у відзиві та наполягала на задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Заремба О.В. позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] , яка також є законним представником неповнолітньої [PERSON] , відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та пояснили, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , на ім`я якого було видано ордер на вселення у спірну квартиру та який помер. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі з їхнього народження, у даній квартирі знаходяться їхні особисті речі, іншого житла у них немає, а позивач умисно провокує конфліктні ситуації примушуючи відповідачів покинути спірне житло. Крім цього, пояснили, що [PERSON] є неповнолітньою на даний час, а на час звернення позивача до суду із даним позовом і [PERSON] була неповнолітньою, а тому визнання їх такими, що втратили право користування житлом порушить їхні права на самостійне визначення місця проживання при досягненні ними повноліття та задоволення такого позову без дозволу органу опіки та піклування буде порушенням вимог законодавства України. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Муравська О.І. у судовому засіданні заперечили позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, вказали, що відповідач [PERSON] та її син фактично проживають у квартирі [ADDRESS] , несе витрати на утримання квартири, іншого житла у неї немає, а також зазначили, що до матеріалів справи не долучено належних доказів не проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі понад шість місяців. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечила, вказала, що у спірній квартирі знаходяться її особисті речі, іншого житла у неї немає, просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечив, вказав, що у спірній квартирі знаходяться його особисті речі, іншого житла у нього немає, до матеріалів справи не долучено належних доказів його не проживання у спірній квартирі понад шість місяців, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Андрухів Ю.О., яка одночасно є представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечили позовні вимоги, вказали, що у спірній квартирі знаходяться особисті речі [PERSON] , він проживає у такій, іншого житла у нього немає, до матеріалів справи не долучено належних доказів його не проживання у спірній квартирі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судові засідання не з`явилися, належним чином були повідомлені про розгляд справи судом, кожен з них подали заяви, про розгляд справи за їх відсутності та визнання заявленого позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування [PERSON] вказала, що визнання такими, що втратили право користування житлом неповнолітніх осіб порушить їхнє право на вільний вибір місця проживання, а тому у задоволенні таких позовних вимог просила відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Львівської міської ради [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням /викликом/ сторін, заслухавши сторони та їх представників, представників третіх осіб, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що виконкомом Залізничної районної ради народних депутатів м. Львів 13.07.1982 року [PERSON] , сім`я якого складається з 8 (восьми) чоловік: [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] - дружина, [PERSON] та [PERSON] - сини, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - дочки, видано ордер №4705 на право зайняття квартирою [ADDRESS] /а.с.14/. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] /а.с.15/. Згідно довідки, виданої 05.06.2023 року ЛКП «Сигнівка» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані і проживають 13 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.9/. Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Як вбачається із матеріалів справи відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у 2021 році надавали згоду на оформлення договору ордеру на квартиру позивачці [PERSON] /а.с.152-156/. За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.10.2023 року у справі № 759/21930/21 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Звертаючись із даним позовом до суду стороною позивача в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі тривалий час, що підтверджується долученими до матеріалів справи актами ЛКП, не цікавляться спірним житлом та не несуть витрат по утриманню даного житла. Суд такі доводи сторони позивача вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в частині та необґрунтовані долученими до матеріалів справи. Так, до матеріалів справи долучено акти, які складені працівниками ЛКП у період з 2017 року по 2022 рік /а.с. 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26/. Як вбачається із даних актів у таких не вказано періоду відсутності у спірній квартирі відповідачів, зокрема, у акті №3, виданого ЛКП «Сигнівка» від 19.05.2022 року вказано, що у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , 1981 року народження, її донька [PERSON] , 2005 року народження, її донька [PERSON] , [INFO], зареєстровані за вказаною адресою, але не проживають. Тому долучені акти не можуть бути доказами відсутності відповідачів у квартирі [ADDRESS] понад шість місяців. Крім цього, акти, які датовані 2021, 2022 роками містять відомості лише щодо відповідачів [PERSON] , 1981 року народження та її доньок [PERSON] , 2005 року народження, та [PERSON] , [INFO], та не містять жодних відомостей щодо інших відповідачів. Суд критично оцінює долучені до матеріалів справи акти, складені у 2017 році та 2019 році, які містять інформацію про те, з якого часу у спірній квартирі не проживають відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки у актах, що складені у 2021 році та 2022 році вказано лише про відповідачів [PERSON] та її доньок [PERSON] , [PERSON] . Крім цього, долучені до матеріалів справи акти, не містять інформації щодо з`ясування обставин наявності чи відсутності у квартирі речей відповідачів, причин не проживання зазначених осіб, не зазначений період понад шість місяців який би охоплював/передував перед пред`явлення 14.06.2023 року позову до суду, а тому не можуть бути прийняті судом як беззаперечні докази підставності позовних вимог. Як вбачається із долучених до матеріалів справи платіжних інструкцій за період з вересня по листопад 2021 року та з лютого по травень 2023 року, позивач [PERSON] сплачує житлово-комунальні послуги, що надаються у квартирі [ADDRESS] /а.с.27-46/. Разом з тим, відповідачі у судовому засіданні стверджували, що вони спільно несуть витрати на утримання спірної квартири шляхом складання коштів, які передають відповідачу [PERSON] , та цього не спростовано сторонами, а її цивільний чоловік [PERSON] через банківську установу здійснює оплату житлово-комунальних послуг, що надаються у квартирі [ADDRESS] та таке підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями за період з травня по червня 2022 року, з серпня по січень 2023 року, за травень 2023 року /а.с.73, 75-97/. Також суд приймає до уваги те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали суду відзив на позов; [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] брали участь у судових засіданнях, що свідчить про те, що вони цікавляться спірною квартирою та даний спір має для них важливе значення. Таким чином, суд приходить до переконання, що наведене свідчить про те, що відповідачі [PERSON] , яка також в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] цікавляться спірним майном, несуть витрати по утриманню майна, зокрема, зі сплати житлово-комунальних послуг, та отримують судові виклики та повідомлення за адресою місця реєстрації. Також суд враховує, що [PERSON] є неповнолітньою, а на час звернення із даним позовом до суду і [PERSON] була неповнолітньою та досягла повноліття у жовтні 2023 року. Згідно Закону України «Про охорону дитинства» дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше; дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. За змістом положень ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Як встановлено судом відповідач [PERSON] проходить з 11.02.2023 року військову службу у військовій частині [NUMBER] , що підтверджується довідкою військової частини [NUMBER] від 06.04.2023 №749. Згідно ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою. Таким чином, за відповідачем [PERSON] зберігається житлове приміщення - квартира [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд приходить до переконання про відсутність підстав визнавати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Водночас, відповідно до п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. До матеріалів справи долучено заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] , у яких вони визнали позовні вимоги [PERSON] та зазначили фактичну адресу свого проживання. Таким чином, позовні вимоги у частині визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно ч.3 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України із відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору при поданні позову до суду у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial