Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У своїй позовній заяві просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики (розпискою) від 14 квітня 2021 року у розмірі 438 823 гривень 20 копійок; 3% (три відсотки) річних у розмірі 16 771 гривень 47 копійок; інфляційні нарахування за час прострочення у розмірі 125 664 гривень 68 копійок. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США. Вказану суму коштів [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 14 жовтня 2021 року. На підтвердження отримання Відповідачем коштів від Позивача, ним було власноруч написано відповідну розписку від 14 квітня 2021 року. Станом на дату подання позову Відповідачем, зазначену в розписці суму грошових коштів не повернуто, чим взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконано. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2023 року позовну заяву було направлено до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 10 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого стороною відповідача частково визнаються позовні вимог в частині 6 000,00 доларів США та 3% річних у сумі 459,62 доларів США. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити. Відповідач разом зі свої представником у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що 14 квітня 2021 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США. Вказану суму коштів [PERSON] зобов`язався повернути в строк до 14 жовтня 2021 року. На підтвердження отримання Відповідачем коштів від Позивача, ним було власноруч написано відповідну розписку від 14 квітня 2021 року. На момент розгляду справи, матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження повернення Відповідачем сум позики. Щодо позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд у своїй Постанові від 11 листопада 2015 року, справа № 6-1967цс15 зазначив, що відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, :-:а підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт тримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання... письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику... За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми... Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (постанова Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, справа № 309/3458/14-ц). У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як передбачено ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором позики (боргової розписки) не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню грошова сума у розмірі 12 000,00 доларів США. Таким чином позов підлягає задоволенню в даній частині вимог. Щодо стягнення 3% річних, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що передбачене частиною ч 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Адже інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК. Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми за період прострочення із 15 жовтня 2021 року у розмірі 16 771,47 гривень. Відповідно до положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу У країни боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно з Методикою розрахунку штрафних санкцій розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний розмір індексу інфляції за період прострочення виплати = (100,9 : 100) ? (100,8: 100) x (100,6 : 100) x (101,3 : 100) x (101,6 : 100) x (104,5 : 100) x (103,1 : 100) x (102,7 : 100) х (103,1 : 100) x (100,7 : 100) x (101,1 : 100) x (101,9 : 100) x (102,5 : 100) x (100,7 : 100) = 1,2863674525. Інфляційні нарахування = 438 823,20 грн ? 1,2863674525 - 438 823,20 грн = 125 664,68 гривень. Таким чином, суд приходить до висновку, що, оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, а отже з останнього на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати від простроченої суми за період прострочення із 15 жовтня 2021 року у розмірі 125 664,68 гривень. Таким чином, позов підлягає повному задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 5 812,59 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст. ст. 525, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved