Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до держави Росія (Російська Федерація) в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної та майнової шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він є громадянином України, народився [INFO] у місті Брянка, Луганської області, Україна. До листопаду 2014 він був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана квартира належить йому на праві приватної власності. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для позивача, призвели до втрати житла і майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території в м. Брянка Луганської області, і стали причиною його вимушеного переселення в листопаді 2014 року за адресою: [ADDRESS] , де зараз і постійно проживає, і тому дана адреса є його постійним місцем проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №36940 від 10.03.2017 року. Позивач вказує, що звертався до суду із заявою про встановлення факту що має юридичне значення (надалі - заява), заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, за результатами розгляду якої, постановою Верховного Суду від 27.09.2019 року у цивільній справі №428/12276/16-ц, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. [PERSON] зазначає, що після свого вимушеного переїзду він дізнався, що його продовжують шукати у м. Брянці і його прізвище знаходиться у списках на розстріл за те, що [PERSON] не зраджує присязі, яку він надав державі Україна. Відтоді позивач не має змоги повернутись до свого місця проживання через можливість бути страченим окупаційними військами. Також у позивача, як він вище зазначив, м. Брянці залишилось власне житло, в якому було зроблено в 2013 році, куплено нову техніку, меблі. [PERSON] стало відомо, що проросійськими бойовиками було зламано замок у його квартирі. Пограбувати квартиру не вдалося, оскільки майно було вивезено сестрою позивача за декілька днів до цього. Позивач вказує, що діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 955687,60 грн, що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову, а саме від 18 вересня 2019 року. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено його цивільне право, а саме він позбавлений можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного йому майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належної йому 2-кімнатної квартири [ADDRESS] , чим йому задоволено збитків у вигляді упущеної вигоди. Розмір упущеної вигоди позивач розрахував на підставі розміру середньої місячної вартості оренди квартири в м. Брянка, а також в аналогічних містах та тимчасово окупованій території Луганської області, з урахуванням періоду, в якій позивач зазнав збитків. Період, в який він зазнав збитків, у вигляді упущеної вигоди становить 58 місяців, а саме з листопада 2014 року по вересень 2019 року. Розмір середньої місячної вартості оренди двокімнатної квартири в м. Брянка, а також в аналогічних містах на тимчасово окупованій території Луганської області становить приблизно 2333 грн. Таким чином, у зв`язку з неможливості передати в оренду належну позивачу двокімнатну квартиру [ADDRESS] за вищевказаною адресою, розмір збитків у формі упущеної вигоди, завданих Російською Федерацією [PERSON] за період з листопад 2014 року по вересень 2019 року становить 13314 грн., що є еквівалентом 4955,58 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви. У зв`язку з вищевикладеним, [PERSON] просить суд стягнути з держави Російська Федерація на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 955687,60 грн., що є еквівалентом 35000,00 євро, та матеріальної шкоди у розмірі 135314 грн., що є еквівалентом 4955,58 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання даного позову, а саме від 18.09.2019 року. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі за позовом позовом [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заданих збройною агресією Російської Федерації проти України. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.02.2021 закрито провадження у справі. Постановою Луганського Апеляційного суду від 15.05.2021 року залишено апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення, ухвалу Сєвєвродонецького міського суду Луганської області від 05.02.2021 року. Постановою Верховного суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 року було задоволено касаційну скаргу [PERSON] , ухвалу Севєродонецького міського суду Луганської області від 05 лютого 2021 року та постанову Луганського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року скасовано та передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно з розпорядженням Голови Верховного суду від 18.03.2022 № 11/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальна підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області була змінена та визначена за Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.06.2022 року прийнято до свого провадження справу за позовом [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заданих збройною агресією Російської Федерації проти України. Суд, дослідивши докази з точки зору допустимості та належності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Постановою Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.02.2019 року встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України. 24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією. Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Предметом позову є саме відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Згідно з п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У справі встановлено, відповідно до Постанови Верховного Суду від 27.02.2019 року встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.(а.с. 22-26). Наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України є тимчасова окупація м. Брянка Луганської області, що є загальновідомим фактом, а тому не підлягає доказуванню згідно з нормами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Відповідно до довідки від 10 березня 2017 року №36940 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої [PERSON] , дата і місце народження: [INFO] , м. Брянка, Луганська область, стать: чоловік, паспорт: [NUMBER] , виданий: 14 жовтня 1999 Брянським МВ УМВС України в Луганській області, зареєстроване місце проживання/перебування: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с. 21). Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач [PERSON] посилався на те, що йому завдана моральна та матеріальна шкода, та просив суд стягнути із держави Російська Федерація на його користь в рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти у розмірі 955687,60 грн та 135314 грн. відповідно. Судом встановлено, що дії Російської Федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили моральну шкоду позивачеві, як мешканцю міста Брянка Луганської області, а тому така шкода має бути стягнута у судовому порядку. Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди позивач посилався одночасно як на втрату нерухомого майна через тимчасову окупацію м. Брянка, так і на безпосередньо спричинення такої шкоди веденням бойових дій на території міста Сєвєродонецька Луганської області, де він був тимчасовим мешканцем до збройної агресії Росії проти України. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Таким чином, суд приходить до переконання, що сама по собі збройна агресія Російської Федерації, наслідком якої є, у тому числі, окупація міста Брянка Луганської області, де проживав позивач, обставина його вимушеного та тимчасового переселення у зв`язку із цим до м. Сєвєродонецьк Луганської області, де також проводилися бойові дії з 24.02.2022 року безумовно спричинило такій особі моральну шкоду. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй), оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Слід зазначити, позивачем суду не було надано будь-яких доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, що підтверджували вартість нерухомого майна, яке позивач був вимушений залишити у м. Брянка у зв`язку із тимчасовим переміщенням до м. Дніпро. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, не виходячи за межі позовних вимог, враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, наслідки, що настали, та їх невідворотність, а тому приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., що є достатнім та справедливим розміром компенсації за заподіяну позивачу шкоду. Вирішуючи позов в частині стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, суд керується наступними нормами закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ч. 3 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Таким чином, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку із цим набуває права на відшкодування заподіяної йому майнової шкоди. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У силу статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Так само і для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. При вирішенні відповідних спорів слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Відсутність будь-якої із зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. У той же час, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, а також надати докази протиправності дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між вказаними діями та заподіяними збитками. Постановою Кабінетів Міністрів України за №326 затверджено «Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії рф». Відповідно до постанови, відшкодуванню підлягатимуть не лише прямі збитки підприємств, а й упущена вигода. Згідно із постановою, профільними державними установами та центральними органами виконавчої влади на сьогодні розробляються методики визначення упущеної вигоди як складової збитків. При цьому йде глибоке вивчення та застосування міжнародних стандартів оцінки, зважаючи на те що збитки повинні бути доведеними навіть під час розгляду заяв про відшкодування на рівні міжнародних інституцій. До розробки та прийняття таких методик необхідно не нехтувати та повсюдно проводити оцінку або здійснювати експертні дослідження, такі які на сьогодні є в арсеналі: будівельно-технічної, будівельно- оціночної, земельно-оціночної, товарознавчої та економічної експертизи, для отримання висновків як щодо обсягів пошкодження та знищення майна, так і щодо вартості відновлення майна, а також для обчислення розміру упущеної вигоди. Для оцінки розміру збитків доцільно використовувати міжнародні стандарти оцінки. Для фізичних осіб діє порядок, затверджений Постановою КМУ №380 «Про збір, обробку та облік інформації про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації». Вказаним Порядком максимально спрощено процедуру подання заяви про відшкодування збитків, що спричинені внаслідок пошкодження та знищення нерухомого майна. Саме лише повідомлення здійсненні постраждалим в установленому порядку прирівнюється до подання заяви та внесення до реєстру заявників. Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони. Враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином. Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову в цій частині, враховуючи наведені законодавчі приписи суд вважає, що позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, заявлена позивачем до стягнення сума коштів, що являє собою імовірний розмір орендної плати, яку позивач гіпотетично міг би отримувати при наданні квартири в найм, відповідно, не є ні упущеною вигодою, ні реальними збитками. На підставі викладеного,

Outcome: partial