Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулась з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та визначання порядку участі батька у вихованні дітей. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачем питання щодо місця проживання дітей є невизначеним, а відтак позивач була змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. Таким чином, позивач просить суд: - визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації або проживання; - визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації або проживання; - визначити наступні способи участі батька [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , у спілкуванні та вихованні його дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] : - за попереднім погодженням з позивачем і враховуючи бажання дітей, та з урахуванням їх стану здоров`я, зустрічатися з дітьми, в тому числі у будь-який день тижня та у будь-який час (крім нічного та учбового часу) два рази на тиждень, а також брати дітей до себе за місцем проживання відповідача або проживання Бабусі/Дідуся з боку відповідача у вихідні дні. У період шкільних канікул має право проводити більше часу разом з дітьми та відпочивати разом з ними як на території України так і за її межами не менше двох разів на рік, строком не більше 10 днів; - у випадках, планування виїзду на відпочинок в іншу країну, на першу вимогу надавати один одному оформлену у встановленому законодавством України порядку згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон з метою відпочинку, або на самостійний виїзд дітей з організованою групою дітей на відпочинок, змагання, тощо. Згода на тимчасовий виїзд повинна бути надана протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту звернення Сторони; - відповідач повинен забезпечити дітям якісні умови проживання, харчування та відпочинку за власний рахунок; негайно повідомляти позивача про прибуття до місця відпочинку, а також заздалегідь попереджати про час повернення до місця постійного проживання дітей із зазначенням дати приїзду, транспортного засобу, його номера чи номера рейсу, місця та часу прибуття. - відповідач повинен негайно повідомляти позивача про погіршення самопочуття будь-кого із дітей. 07.06.2023 ухвалою суду Голосіївського районного суду м. Києва було направлено дану позовну заяву за підсудністю до Дарницького районного суду м.Києва. 25.07.2023 ухвалою Дарницького районного суду м.Києва дану позовну заяву було направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 18.09.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 01.11.2023 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з цим, відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, зазначив, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог та порядок участі батька у вихованні дітей останнього влаштовує. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до наступного. Так, судом встановлено, що 29 серпня 2014 року між [PERSON] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано Свідоцтво та внесено актовий запис № 1932 (Свідоцтво про шлюб Серія [NUMBER] від 04 жовтня 2016 року виданого повторно. Після укладення шлюбу дружина взяла прізвище чоловіка " [PERSON] ". В шлюбі народилось двоє дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві від 16 квітня 2015 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 571 та син - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 07 лютого 2017 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 138. Позивач вказує, що згодом стосунки подружжя почали ускладнюватись і сторони зрозуміли, що подальше сумісне життя неможливе. Після трьох років окремого життя позивач подала до Голосіївського районного суду міста Києва позовну заяву про розірвання шлюбу. За час окремого проживання сторони декілька разів сварились стосовно проживання дітей з позивачем на постійній основі. Відтак, позивач вирішила звернутись до суду для вирішення цього спору, а також для уникнення подібних ситуацій в майбутньому. Весь час з моменту народження і до сьогодні діти проживали спочатку разом з позивачем і відповідачем, пізніше разом тільки з позивачем. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям. Разом з тим, позивач ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька з дітьми. Донька навчається в Києво - Печерському ліцеї № 172 «Лідер» Печерського району м. Києва у 2-Б класі, що підтверджується довідкою № 174 від 08.05.2023 року. Син відвідує дошкільний навчальний заклад № 506 Голосіївського району міста Києва, що підтверджується довідкою № 29 від 09.05.2023 року. Виходячи з того, що весь час діти проживали з позивачем, вона повністю займалася їх вихованням та піклувалась про них. Таким чином діти прив`язані до матері більше ніж до батька. Враховуючі ці обставини, позивач вважає за необхідне визначити місце проживання дітей з матір`ю, а саме позивачем. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.5 СК України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною, а батько з яким проживає дитина не має право перешкоджати такому спілкуванню. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Згідно з ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки й приділяє їм належну увагу. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не заперечуються обставини зазначені позивачем та батько погоджується на запропоновані умови його участі у вихованні дітей. Відтак, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved