Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

[PERSON] від імені якого діє [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що з червня місяця 2023 року позивач та відповідач проживають окремо та не підтримують шлюбних відносин, дитина проживає разом з батьком. Відповідач виїхала з України в Угорщину, де знайшла постійну роботу, у зв`язку з чим дитина знаходиться на повному вихованні та утриманні позивача. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, натомість від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання також не з`явилася. Уповноважений представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, на підставі якої просить розглядати справу за його відсутності та врахувати висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івановецької сільської ради. Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне. Судом встановлено, що між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено шлюб (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] а.с. 13). Сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с. 14). Згідно з даними довідки від 16.06.2023 №169, виданої відділом центру надання адміністративних послуг Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а проживає за адресою: [ADDRESS] ; до складу його сім`ї входять: дружина - [PERSON] та донька - [PERSON] . В матеріалах справи також міститься копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон відповідача, в якій є міститься відмітка про перетин нею кордону 23.06.2023. 16 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івановецької сільської ради, який по своїй суті висновком не є, адже у його змісті були наведені оціночні судження органу опіки про те, що подання висновку суду є недоцільним через відсутність спору між сторонами. Разом з тим, у вищезаначеному документі містилися інформативні дані стосовно проведеного обстеження працівниками служби у справах дітей Івановецької сільської ради разом з інспектором СЮПВП Мукачівського РУП ГУНП у Закарпатській області щодо умов проживання позивача та його сім`ї. Зокрема, було встановлено, що від шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час обстеження умов проживання, [PERSON] повідомила, що зятя [PERSON] (позивач) немає вдома на даний час, донька [PERSON] (відповідач) поїхала у справах в м. Мукачево, а онучка - [PERSON] знаходиться в садочку. Відповідачка проти визначення місця проживання дочки з батьком не заперечувала, свою позицію вона висловила під час телефонної розмови, а також у письмовій заяві від 29.09.2023, яку надіслала на електронну адресу Івановецької сільської ради. У зв`язку із виявленими під час розгляду справи порушеннями, судом 19.10.2023 року було постановлено окрему ухвалу та надіслано її сільському голові Івановецької сільської ради для реагування та вжиття заходів щодо усунення порушень під час розгляду матеріалів, підготовки, складання, оформлення та надання до суду висновку щодо розв`язання спору відповідно до частини п`ятої ст. 19 Сімейного кодексу України. На виконання вимог окремої ухвали суду від 19.10.2023, сільським головою [PERSON] було подано заяву, а також висновок органу опіки та піклування Івановецької сільської ради №330/09-23 від 06.11.2023. Як вбачається з наданого висновку, комісією з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Івановецької сільської ради було встановлено, що позивач проживає (без реєстрації) разом зі своєю дружиною [PERSON] , батьками дружини та двома спільними дітьми за однією адресою: [ADDRESS] . Позивач та відповідач сумлінно та відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, ними створені всі необхідні умови для виховання та розвитку малолітніх дітей. У відповідності до заяви від 31.10.2023 [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання доньки [PERSON] разом з батьком. Під час телефонної розмови вчергове підтвердила членам комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Івановецької сільської ради свою позицію викладену у заявах від 29.09.2023 та від 31.10.2023. Таким чином, орган опіки та піклування Івановецької сільської ради встановив виконання обома батьками належним чином своїх обов`язків по вихованню малолітньої доньки [PERSON] . Оцінюючи вищевказані обставини справи у їх сукупності та взаємозв`язку суд також враховує наступне. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Європейський суд з прав людини зауважив на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Наявні в справі фактичні дані свідчать про те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, спільно проживають за однією адресою та виховують дітей. Поряд з цим, за результатами судового розгляду справи не знайшли свого доказового підтвердження доводи позивача відносно того, що відповідач перебуває за кордоном та постійно там працює. Фактично мати, батько та дитина проживають разом за однією адресою, що підтверджується висновком органу опіки та піклування Івановецької сільської ради. Водночас, матеріали справи не містять доказів відносно наявності спору між батьками на час судового провадження у справі. Відповідач заперечень щодо визначення проживання дитини - [PERSON] разом з батьком не висловила. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Згідно з приписами частин першої та другої ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Правові норми частини першої ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України гарантують кожній особі право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес. При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав. Однак, відсутність спору про право цивільне, в тому числі, таке, що виникає із сімейних правовідносин (відсутність предмета спору та фактичних підстав для пред`явлення позову), виключає наявність підстав для провадження в цивільній справі. Водночас, статтею 255 Цивільного процесуального кодексу України врегульований процесуальний інститут закриття провадження в справі, зокрема, пункт 2 частини 1 цієї статті передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Для застосування положень ст. 255 ч. 1 п. 2 Цивільного процесуального кодексу України є підстави тоді, коли предмет спору відсутній уже на момент пред`явлення позову. Разом з тим, суд констатує, що на момент пред`явлення даного позову до суду позивач вказував про наявність спору, що підтверджується, зокрема самим змістом позовної заяви, а також змістом заяви про усунення недоліків. За результатами розгляду справи, судом не встановлено обставин, які б, у контексті з приписами частини першої ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, свідчили про необхідність судового втручання у сімейні правовідносини, які склалися між сторонами справи, з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи, яка ініціювала даний судовий процес. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, з урахуванням висновку органу опіки та піклування Івановецької сільської ради, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку, що на час судового провадження у справі між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання Дитини , а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України на позивача слід покласти обов`язок зі сплати судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed