Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Зміст позовних вимог У вересні 2023 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача 42941,81 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 2684,00 грн судового збору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.02.2021 між ПрАТ «СК «Євроінс Україна» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 121003-2111-1000469, предметом якого є страхування транспортного засобу «Мерседес», д.н.з. [NUMBER] . 02.04.2021 в м. Києві на бул. Лесі Українки, 32 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Мерседес», д.н.з [NUMBER] та транспортного засобу «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Своїми діями відповідач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, що підтверджуються постановою Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року у справі № 757/19533/21. Власник пошкодженого застрахованого транспортного засобу звернувся до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» з повідомленням про настання страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування. З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Мерседес», д.н.з. [NUMBER] , 08.04.2021 проведено його огляд, про що складено акт огляду транспортного засобу, та 20.04.2021 складено рахунок № [NUMBER] , відповідно до якого вартість ремонту пошкодженого в ДТП транспортного засобу складає 147 267,11 грн. 21.04.2021 ПрАТ «СК «Євроінс Україна» складено розрахунок страхового відшкодування та 28.04.2021 страховий акт у справі № 37162/21 на суму 146905,96 грн. 28.04.2021 ПрАТ «СК «Євроінс Україна» здійснило виплату страхового відшкодування для ремонту застрахованого транспортного засобу у розмірі 146905,96 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8453 від 28.04.2021. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність відповідача, [PERSON] , була застрахована в ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно з полісом 200094487, позивач звернувся до ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою щодо виплати страхового відшкодування. Проте, заяву позивача задоволено частково, а саме на суму 103964,15 грн, що підтверджується витягом з виписки по рахунку позивача. Зазначена сума виплачена ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з урахуванням коефіцієнту зносу замінених складових згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже, сума, що залишилася невиплаченою на користь позивача, склала 42941,81 грн. З огляду на викладене, позивач на підставі ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993, ч. 2 ст. 1187, ст. 1194 ЦК України просить стягнути з відповідача 42941,81 грн. Рух справи Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.09.2023 прийнято до розгляду позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» до [PERSON] про стягнення коштів та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.09.2023 клопотання Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про залучення третьої особи у справі задоволено. Залучено до участі у справі № 754/12848/23 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа позивачу, а також рекомендованими повідомленнями про вручення відповідачу, та представнику третьої особи судових повісток. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з неявкою учасників у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Фактичні обставини справи, встановлені судом 12.02.2021 між ПрАТ «СК «Євроінс Україна» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «КАСКО Класичне» № 121003-2111-1000469, предметом якого є страхування транспортного засобу «Мерседес», д.н.з. [NUMBER] (а.с. 6). 02.04.2021 в м. Києві на бул. Лесі Українки, 32 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу «Мерседес», д.н.з [NUMBER] та транспортного засобу «Хюндай», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Своїми діями відповідач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, що підтверджуються постановою Печерського районного суду міста Києва від 01 липня 2021 року у справі № 757/19533/21 (а.с. 10, 11). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Власник пошкодженого застрахованого транспортного засобу звернувся до ПрАТ «СК «Євроінс Україна» з повідомленням про настання страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування (а.с. 12, 13). З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Мерседес», д.н.з. [NUMBER] , 08.04.2021 проведено його огляд, про що складено акт огляду транспортного засобу, та 20.04.2021 складено рахунок № [NUMBER] , відповідно до якого вартість ремонту пошкодженого в ДТП транспортного засобу складає 147 267,11 грн (а.с. 14, 15). 21.04.2021 ПрАТ «СК «Євроінс Україна» складено розрахунок страхового відшкодування та 28.04.2021 страховий акт у справі № 37162/21 на суму 146905,96 грн (а.с. 16, 17). 28.04.2021 ПрАТ «СК «Євроінс Україна» здійснило виплату страхового відшкодування для ремонту застрахованого транспортного засобу у розмірі 146905,96 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8453 від 28.04.2021 (а.с. 18). Цивільно-правова відповідальність відповідача, [PERSON] , застрахована в ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно з полісом 200094487 (а.с. 19). Позивач звернувся до ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою щодо виплати страхового відшкодування (а.с. 20). 20.09.2021 ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснено розрахунок суми страхового відшкодування у сумі 103 964,15 грн, згідно з яким вартість відновлювального ремонту146905,96 грн, в тому числі: деталі - 111 827,64 грн, знос на дату події - 38,4%, відповідно деталі з врахуванням зносу - 68 885,83 грн; роботи та матеріали - 35 078,32 грн. 23.09.2021 ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» сплачено на рахунок позивача 103964,15 грн (а.с. 21, 22). Отже, невідшкодованою залишилася сума 42941,81 грн (146905,96 грн - 103964,15 грн), яку позивач просить стягнути з відповідача. Норми права та мотиви суду Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. За приписами статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 вказав, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). При цьому пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків. Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ. Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»). Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується. Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо їх застосування, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, (провадження № 14-176цс18) (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. У зазначеному рішенні Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. У цій справі встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Євроінс Україна» відшкодовано потерпілому вартість відновлювального ремонту у розмірі 146905,96 грн. При цьому Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» сплачено страхове відшкодування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Євроінс Україна» у розмірі 103964,15 грн з урахуванням коефіцієнту зносу замінених складових (38,4 % від вартості деталей на суму 111827,64 грн.) згідно з Методикою відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачило для повного відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку з встановленням законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, тому майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Отже, для повного відшкодування завданої майнової шкоди з відповідача слід стягнути 42941,81 грн, що становить різницю між виплаченим страховим відшкодуванням позивачем потерпілому вартості відновлювального ремонту та відшкодованою сумою шкоди страховиком відповідача (146905,96 грн - 103964,15 грн). З огляду на зазначене позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення коштів є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо судових витрат Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у зв`язку із задоволенням позову судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved