Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Заявники - [PERSON] та [PERSON] 28.09.2023 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси зі спільною заявою в порядку окремого провадження про розірвання шлюбу, зареєстрованого 15.12.2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №2375 від 15.12.2007 року, а також про встановлення факту, що у відповідності до договору від 30.08.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1196, місце проживання спільної малолітньої дитини сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , встановлюється разом з батьком [PERSON] , що свідчить про самостійне виховання останнім малолітньої дитини. В мотивування підстав щодо розірвання шлюбу, заявники зазначили, що між ними спільне життя не склалося, за наслідком чого в них припинені шлюбні відносини. Також заявники зазначили, що спір стосовно місця проживання спільної дитини, порядку прийняття участі у її вихованні та відвідуванні іншим подружжя, утримання дитини, між подружжям відсутній, оскільки вказані питання вирішені в добровільному порядку шляхом укладення договору від 30.08.2023 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1196. Однак заявники вважають за доцільне одночасно з розірвання шлюбу встановити заявлені факти, для захисту прав та інтересів малолітньої дитини. Вказані обставини зумовили заявників на звернення до суду з цією заявою. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. Відповідно до ст. 293 ч. 3 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Частиною 4 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Встановивши відповідність поданої до суду заяви вимогам 175, 177, 293, 294 ЦПК України, враховуючи визначені ст. 109 СК України строки для ухвалення рішення суду за наслідком подання відповідної категорії заяв, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03.10.2023 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи на 31.10.2023 року о 09 год. 15 хв. До судового засідання призначеного на 31.10.2023 року заявники по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, заяви про відкликання поданої заяви від заявників не надходило, однак: 25.10.2023 року від [PERSON] , а 26.10.2023 року від [PERSON] до суду надійшли заяви про підтримання поданої до суду заяви та заявлених вимог, розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи процесуальне право учасників справи на подання відповідних заяв передбаченого п.3 ч.1 ст.43 ЦПК України та ч.3 ст.211 ЦПК України, судом було ухвалено здійснити розгляд даної справи в судовому засіданні 31.10.2023 року за відсутності учасників справи на підставі документів наявних в матеріалах справи. За наслідком неявки в судове засідання всіх учасників справи та здійснення розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає заяву [PERSON] та [PERSON] підлягаючою до задоволення, з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, у відповідності до положень ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку зокрема окремого провадження, яке призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, що також регламентується ч.1 ст.293 ЦПК України. У порядку окремого провадження згідно з положеннями ч.3 ст.293 ЦПК України розглядаються також справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей. Так, у відповідності до ч.1 ст.109 СК України, подружжя, яке має дітей має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Приймаючи вищевикладене та досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що 15 грудня 2007 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб між громадянами України: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що тієї ж дати - 15.12.2007 року у Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №2375, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Під час реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] у місті Одесі народилась дитина - [PERSON] , про що 20.03.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції за наслідком проведення державної реєстрації народження складено відповідний актовий запис №2739, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , в якому наявний запис про батьків дитини, а саме: батько - [PERSON] , матір - [PERSON] . За наслідком чого, судом встановлено, що заявники з 15.12.2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та на час звернення до суду з цією заявою мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Отже, заявники вирішили реалізувати своє право на звернення до суду з заявою про розірвання шлюбу, як подружжя яке має дитину, в порядку окремого провадження. Судом також встановлено, що заявниками на виконання приписів ч.1 ст.109 СК України 30.08.2023 року укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини, здійснення батьківських прав і обов`язків та визначення місця проживання дитини, який тієї ж дати - 30.08.2023 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1196 (надалі - «Договір»). За умовами вказаного договору сторони, якими є: [PERSON] (за текстом договору - «Одержувач» та/або «Батько») та [PERSON] (за текстом договору - «Платник» та/або «Мати») дійшли до взаємної згоди щодо наступних питань та встановили, що: - За домовленістю «Сторін» місце проживання « Дитини »: малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , визначено разом із «Батьком» - [PERSON] . (пункт 2 Договору); - У зв`язку із тим, що «Дитина» постійно проживає із батьком, у відповідності зі ст.ст. 180-182 Сімейного кодексу України, «Платник» надає «Одержувачу» утримання (аліменти) для дитини, а також здійснює інші виплати встановлені цим договором. (пункт 3 Договору); - За домовленістю «Сторін» встановлюється обов`язок «Матері» сплачувати на утримання « Дитини » аліменти в розмірі 1500,00 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок щомісяця. (пункт 4 Договору); - «Платник», у відповідності до ст. 185 Сімейного кодексу України зобов`язується брати участь у додаткових витратах на дитину. (Пункт 6 Договору); - Батьки домовились, що за умовами цього договору, до досягнення « Дитиною » повноліття, « Дитина » проживає разом з « Батьком ». Місцем постійного проживання та /або реєстрації « Дитини », є місце постійного проживання та/або реєстрації « Батька ». (пункт 12 Договору); - На цей час місцем реєстрації « Дитини » є місце реєстрації « Батька », а саме: [ADDRESS] . (пункт 13 Договору); - Мати « Дитини », яка проживає окремо, за попереднім погодженням з «Батьком», враховуючи бажання « Дитини », з урахуванням стану її здоров`я, може без перешкод зустрічатися з «Дитиною» в зручний для неї час та в зручному місці. (пункт 14 Договору); - «Батько» зобов`язується не перешкоджати побаченням та зустрічам « Дитини » з « Матір`ю », якщо такі побачення та зустрічі будуть відповідати бажанню «Дитини». (пункт 15 Договору); - «Батьки» домовились, що до досягнення « Дитиною » 16-річного віку, питання виїзду за кордон вирішується за домовленістю «Батьків». (пункт 16 Договору).. Додатково перевіряючи обставини вказані у договорі, з поданих до суду доказів, судом встановлено, що дійсно у відповідності до поданої до суду довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Д4-168285-ф/л, виданої 24.08.2023 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, малолітня дитина сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , та батько дитини - [PERSON] , [INFO] , проживають спільно за однією зареєстрованою адресою: [ADDRESS] . Мати дитини - [PERSON] у відповідності до довідки №Д5-167037-ф/л від 23.08.2023 року, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує доводи про окреме місце проживання. Вказані обставини щодо місця проживання сторін по справі додатково підтверджуються отриманими судом на виконання приписів ч.8 ст.187 ЦПК України відповідями за №248696 та №248681 від 29.09.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру. Дослідивши вказаний договір судом встановлено, що він містить усі необхідні узгоджені питання між заявниками, як подружжям на виконання приписів ч.1 ст. 109 СК України, не порушує прав та інтересів малолітньої дитини сторін по справі та третіх осіб. Враховуючи заявлені вимоги, суд під час розгляду справи керуються та застосовує наступні норми права щодо даних відносин. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначені в Україні Сімейний Кодексом України (надалі - СК України). Статтею 3 СК України визначено, що Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до положень ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Крім того, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за заявою когось з них або за їхньою спільною заявою, порядок розгляду якої врегульовано статтею 109 СК України. Так, статтею 109 СК України визначено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Отже, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень заявників сторін по справі зазначеної вільної згоди між ними не має, що стало підставою для звернення до суду зі спільною заявою про розірвання шлюбу в порядку передбаченому ст.109 СК України. Судом під час ухвалення рішення суду в цій справі також враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Приймаючи вищевикладене в цілому, за наслідком дослідження поданих до суду доказів, враховуючи відсутність доказів та обставин які б свідчили, що подана до суду спільна заява заявників про розірвання шлюбу не відповідає дійсній їх волі та після розірвання шлюбу будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх спільної малолітньої дитини, одночасно встановивши на підставі поданих до суду доказів, заявниками вирішені головні питання для захисту прав та інтересів малолітньої дитини шляхом укладення спільного договору між батьками про сплату аліментів на утримання дитини, здійснення батьківських прав і обов`язків та визначення місця проживання дитини, а також перевіривши у ході розгляду справи наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу, суд вважає наявними підстави для розірвання шлюбу між заявниками по справі, за наслідком чого спільна заява [PERSON] та [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Заявником - [PERSON] волевиявлення на відновлення дошлюбного прізвища під час розірвання шлюбу не висловлено, за наслідком чого це питання судом не вирішується та заявникові підлягає залишенню шлюбне прізвище. Поряд з викладеним, заявниками спільно заявлені вимоги щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, за наслідком чого, суд зазначає наступне. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За ч. 1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів що мають юридичне значення, а зокрема: перебування фізичної особи на утриманні. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як роз`яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вже судом встановлено, сторонами, як батьками спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , узгоджено питання щодо сплати аліментів на утримання дитини, здійснення батьківських прав і обов`язків та визначення місця проживання дитини, за наслідком укладеного договору від 30.08.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1196. За умовами вказаного договору, [PERSON] та [PERSON] зокрема вирішено місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, та прийняття участі матері дитини в її утриманні шляхом сплати відповідних аліментів. Поряд з цим, вказані обставини визнання заявниками по справі та узгоджуються з іншими наявними в матеріалах справи доказами. Згідно зі ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.ч. 1, 2 ст. 157 СК України). Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи до уваги повне визнання заявлених вимог обома сторонами по справі, як є батьками малолітньої дитини матір`ю, враховуючи одночасне відсутність доказів на спростування заявлених обставин, суд вважає встановленим факти, що: у відповідності до договору від 30.08.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1196, місце проживання спільної малолітньої дитини сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , встановлюється разом з батьком [PERSON] ; а також, що [PERSON] самостійно виховує малолітню дитину сторін по справі - [PERSON] , [INFO] . Судом враховуєтсья, що відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. За наслідком чого, суд вважає, що одночасне встановлення заявлених заявниками фактів, що мають юридичне значення, разом з вирішенням питання заявників про розірвання шлюбу, є доцільним, оскільки спрямовано на захист прав і інтересів малолітньої дитини та реалізацію [PERSON] прав та гарантованого захисту малолітньої дитини сторін по справі у визначений законом спосіб, а також відповідає завданням цивільного судочинства, якими у відповідності до положень ст. 2 ЦПК України. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, суд вважає заявлені вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом. Відтак, сплачений заявником при звернені до суду з заявою про встановлення факту судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони. На підставі викладеного та

Outcome: approved