Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

23.06.2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якій останній просить суд стягнути на його користь з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» безпідставно утримані грошові кошти у сумі 193461 (сто дев`яносто три тисячі чотириста шістдесят одна) гривня 50 копійок, а також стягнути на користь позивача судовий збір. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 21 березня 2013 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість по кредитному договору № 014/1841/74/112894 від 03.07.2007 року в сумі 20 655 доларів США 19 центів, що еквівалентно 165 096 гривень 93 копійки, та по 412 гривень 74 копійки понесених судових витрат з кожного. Були видані виконавчі листи. Згідно листа від 24.04.2023 № 23.20-25/23597 Коростенського ВДВС у Коростенському районі Житомирської області ЦМУ МЮ (м. Київ) станом на 05.11.2020 року виконавче провадження завершено у відповідності до п. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (стягувач АТ «Райффайзен Банк» відкликав виконавчий лист) та борг на цей час становив 111563 (сто одинадцять тисяч п`ятсот шістдесят три) гривні 93 копійки. Цей же виконавчий лист АТ «Райффайзен Банк» подано приватному виконавцю виконавчого округу Житомирської області Волковій Є. О., по якому на даний час продовжується виконавче провадження № 64868588. Згідно листа приватного виконавця Волкової Є. О. стосовно коштів, які надходили на рахунки приватного виконавця в межах виконавчого провадження № 64868588 ( [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ), з 07.04.2021 року по 21.04.2023 року з [PERSON] було стягнуто 305025 (триста п`ять тисяч двадцять п`ять) гривень 46 копійок. У підсумку переплата з боку позивача [PERSON] на користь відповідача АТ «Райффайзен Банк» склала 193461 (сто дев`яносто три тисячі чотириста шістдесят одна) гривня 53 копійки, що є ціною позову, що і послугувало підставою для звернення до суду про стягнення коштів, в порядку ст. 1212 ЦК України. 30.06.2023 ухвалою суду було відкрито провадження, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 31.08.2023 до суду надійшов відзив АТ «Райффайзен Банк», в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність. 14.09.2023 до суду надійшов відзив приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкової Є.О., в якому остання просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити. В судове засідання третя особа не з`явилася, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 03.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», та [PERSON] було кредитний договір№ 014/1841/74/112894, за яким Кредитор надав Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 18 000,00 доларів США, під фіксовану процентну ставку в розмірі 12,50 % річних, а Позичальник в свою чергу зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначенні договором. Виконання умов кредитного договору забезпечуються договорами поруки та договором іпотеки. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору банк звернувся до суду за захистом своїх прав. 21 березня 2013 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість по кредитному договору № 014/1841/74/112894 від 03.07.2007 року в сумі 20 655 доларів США 19 центів, що еквівалентно 165 096 гривень 93 копійки, та по 412 гривень 74 копійки понесених судових витрат з кожного. Були видані виконавчі листи. Таким чином, рішенням у справі 2-1723/12 (провадження №2/279/435/13), Коростенський міськрайонний суд Житомирської області визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 30.1. ст. 30 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 53 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV (ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. № 1404-VIII). Відповідно до вказаної статті ЗУ «Про виконавче провадження», у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи в іншій валюті виконавець за правилами, встановленими цією статтею ЗУ «Про виконавче провадження», дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом Національного банку України еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю виконавця. Велика Палата Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 761/12665/14-ц, прийшла до висновку, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України не вважається належним виконанням. Така ж позиція викладена в Постанові від 28 вересня 2022 року, по справі N 2-306/11, провадження N 61-6118св22 Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, Постанові від 15 липня 2020 року, по справі N 711/12474/14-ц, провадження N 61-43132св18 Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, Постанові від 01 липня 2020 року, по справі N 308/1811/18, провадження N 61-4597св19 Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду. Таким чином, примусове виконання рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 березня 2013 року по справі № 2-1723/12 здійснювалось у валюті кредиту. Виконавчий лист щодо стягнення заборгованості з [PERSON] неодноразова пред`являвся до органів виконавчої служби. На підставі заяви АТ «Райффайзен Банк» про відкриття виконавчого провадження від 11.03.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Євгенією Олегівною було відкрито виконавче провадження № 64868588 (інформація про виконавче провадження надається). В заяві про відкриття виконавчого провадження від 11.03.2021 року було зазначено, що станом на 05.03.2021 року залишок заборгованості за виконавчим листом виданим 31.05.2013 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Житомирської обласної дирекції ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість по кредитному договору в сумі 20 655 доларів США 19 центів становить 15 514, 09 доларів США. В рамках виконавчого провадження № 64868588 з [PERSON] стягнуто 11 725, 07 доларів США. Вказане свідчить, що на даний час рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 21 березня 2013 року по справі № 2-1723/12 не виконано в повному обсязі. Виконавчого провадження № 64868588 триває. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦП України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, доказів які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин викладених у позовній заяві та як наслідок застосування положень статті 1212 ЦПК України, а відтак у задоволенні позовних вимог слід задовольнити. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Outcome: dismissed