Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

25 липня 2023 року заступник керівника Прилуцької окружної прокуратури Бондар А.В., діючи у інтересах держави в особі Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, звернувся до суду з вказаним позовом, відповідно до змісту якого просить суд: - визнати недійсним договір оренди землі від 22 грудня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Журавка» щодо оренди земельної ділянки з кадастровим №7421182000:03:000:0144, площею 2,254 га, розташованої на території Журавської сільської ради Варвинського району Чернігівської області (на даний час Варвинської об`єднаної територіальної громади Прилуцького району Чернігівської області); - скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав: індексний №30221200 від 29 червня 2016 року, запис про речове право №15145811, щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим №7421182000:03:000:0144, площею 2,254 га, проведену за [PERSON] ; - скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав: індексний №30221200 від 29 червня 2016 року, запис про інше речове право №15146004, щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим №7421182000:03:000:0144, площею 2,254 га, проведену за ТОВ «ЖУРАВКА». В обґрунтування позовних сторона позивача посилається на те, що відповідачу по справі [PERSON] , відповідно до Державного акту серії ЧН №035449 від 22 березня 2005 року, була належна земельна ділянка з кадастровим №7421182000:03:000:0144, площею 2,254 га, яка розташована на території Журавської сільської ради Варвинського району Чернігівської області (на даний час відноситься до території Варвинської об`єднаної територіальної громади Прилуцького району Чернігівської області). Право власності на вказану земельну ділянку було набуто ним у порядку спадкування після смерті [PERSON] , шляхом внесення відповідних змін до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН №0290078 та видачі Варвинською районною державною адміністрацією Чернігівської області розпорядження №540 від 22 грудня 2003 року. На момент отримання [PERSON] даного Державного акту, останній проживав у с. Журавка Варвинського району Чернігівської області та був громадянином російської федерації. У супереч вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України, [PERSON] протягом року після прийняття спадщини не здійснив відчуження спірної земельної ділянки. У зв`язку з цим, за зверненням прокуратури Варвинським районним судом Чернігівської області було ухвалено рішення від 01 березня 2010 року по справі №2-130/2010, яким було визнано недійсним вказаний вище державний акт про право власності на земельну ділянку та скасовано його державну реєстрацію. Незважаючи на наявність зазначеного рішення суду, яке набрало чинності, 22 грудня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «ЖУРАВКА» було укладено договір оренди землі за умовами якого спірна земельна ділянка була передана у відповідну оренду строком на 10 років. За результатами чого, 22 червня 2016 року державним реєстратором Варвинської районної державної адміністрації Козловою О.А. були внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] та реєстрацію права користування земельною ділянкою на підставі даного Договору оренди. Позивач наголошує, що на момент укладення спірного договору у власності відповідача [PERSON] , земельна ділянка, яка і була предметом договору, у його власності вже не перебувала, а тому і підстави для її розпорядження у нього були відсутні, що є твердженням недійсності вказаного Договору. Вказані дії [PERSON] призвели до безпідставного переходу права користування земельною ділянкою державної форми власності до ТОВ «ЖУРАВКА», у супереч волі дійсного власника Варвинської районної державної адміністрації, фактичним правонаступником якої у вказаній категорії відносин є Варвинська селищна рада Прилуцького району Чернігівської області. Оскільки, вирішення даного питання необхідне для відновлення інтересів держави та територіальної громади, і здійснюється виключно в рамках судового провадження, прокуратура була змушена діяти в інтересах Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, шляхом відповідного звернення до суду з вказаним позовом. В обґрунтування підстави звернення до суду із вказаним позовом прокурором зазначено, що Варвинською селищною радою Прилуцького району Чернігівської області, як розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності, жодних заходів щодо захисту порушеного права не вжито, що свідчить про бездіяльність останнього, та відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» надає право для звернення прокурора до суду із метою захисту порушених прав. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 30 серпня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено до підготовчого судового засідання на 29 вересня 2023 року. Ухвалою суду від 29 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 листопада 2023 року. Прокурор Пуць Т.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, надала обґрунтування аналогічні змісту позову. Сторона позивача Варвинська селищна рада Прилуцького району Чернігівської області, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 78), явку свого представника у судове засідання не забезпечили. 05 жовтня 2023 року, засобами електронного зв`язку, від голови Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області Саверської-Лихошви В.В. до суду надійшла заява про здійснення розгляду справи за відсутності їхнього представника, заявлений прокуратурою позов підтримала та наполягала на його задоволенні (а.с. 79). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, шляхом використання поштового зв`язку, за адресою його останнього відомого місця проживання (а.с. 81), а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 82). Відзиву на позовну заяву чи інших заяв з процесуальних питань від відповідача не надійшло. Відповідач ТОВ «ЖУРАВКА», будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 76), явку свого представника у судове засідання також не забезпечили. 27 вересня 2023 року, засобами електронного зв`язку, від директора ТОВ «ЖУРАВКА» Свинар В.С. надійшла заява про здійснення розгляду справи без участі представника підприємства. Додатково наголосив на визнання вимог щодо визнання недійсним спірного договору оренди землі від 22 грудня 2015 року (а.с. 64). З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, 22 грудня 2015 року між [PERSON] , як орендодавцем, та ТОВ «ЖУРАВКА», у особі директора Свинара Віктора Степановича, як орендарем, було підписано Договір оренди землі, а саме: земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим №7421182000:03:000:0144, площею 2,2540 га, розташованої на території Журавської с.ради Варвинського району Чернігівської області, нормативно грошова оцінка - 55 479, 38 грн. Відповідно до обумовлених у договорі положень вказана земельна ділянка передана на умовах строкового платного користування з орендною платною у розмірі 5% - 2 773, 97 грн у рік, або у натуральній формі - зерно (пшениця, ячмінь, кукурудза), цукор та надання послуг, строком на 10 років (а.с. 29-30). Згідно п. 49 зазначеного Договору, його невід`ємними частинами є, у тому числі, Акт визнання меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та акт приймання-передачі об`єкта оренди, які були підписані сторонами Договору (а.с. 30 зворот). При цьому, невід`ємними частинами даного Договору також значаться: план або схема земельної ділянки, свідоцтво про право власності на нерухоме майно та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Суд зважає, що положенням ч. 1 ст. 3 ЗК України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній на час підпису спірного Договору), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про оренду землі»). Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ч. 1, 5 ст. 6 ЗУ «Про оренду землі»). Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, аналізуючи вказані норми слід констатувати, що обов`язковою передумовою можливості передачі у договірному порядку орендодавцем в оренду земельної ділянки є наявність у нього відповідного права власності на неї, яке повинне бути зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 лютого 2023 року, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим №7421182000:03:000:0144, площею 2,254 га, розташована на території Журавської с.ради Варвинського району Чернігівської області, належна на праві приватної власності громадянину російської федерації [PERSON] . Право власності було зареєстроване 22 червня 2016 року державним реєстратором Варвинської районної державної адміністрації Чернігівської області Козловою О.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №30221200 від 29 червня 2016 року. Крім того, за вказаною земельною ділянкою з 22 червня 2016 року зареєстровано інше речове право у виді права оренди за Договором оренди від 22 грудня 2015 року, орендар ТОВ «Журавка», строк дії - 10 років (а.с. 15-16, 19-26). Разом з тим, відповідно до позиції сторони позивача на момент укладення вище вказаного Договору оренди у власності відповідача [PERSON] , спірна земельна ділянка, яка і була предметом договору, у його власності вже не перебувала, а тому і підстави для її розпорядження у нього були відсутні. На підтвердження чого до матеріалів справи стороною позивача було додано копію відповідного рішення Варвинського районного суду Чернігівської області, ухваленого 01 березня 2010 року №2-130/2010, яке набрало чинності 12 березня 2010 року (а.с. 27-28), у межах якого було визнано недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серії ЧН №035449 від 11 березня 2005 рок, площею 2,254 га, виданий на ім`я [PERSON] , зареєстрованого у Державному реєстрі земель за №010584900498, скасовано його державну реєстрацію та передано зазначену земельну ділянку на користь держави в особі Варвинської РДА. Під час, розгляду цивільної справи №2-130/2010 судом було встановлено, що згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧН №0290078, виданого на ім`я [PERSON] , їй належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності ВАТ «Журавське» розміром 2,69 умовних кадастрових га. 12 вересня 2000 року до цього сертифікату на земельну частку (пай) було внесено зміни та передано право на земельну частку (пай) [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину від 11 вересня 2000 року АВН №665395. Розпорядженням Варвинської районної державної адміністрації Чернігівської області №540 від 22 грудня 2003 року [PERSON] було безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку згідно проекту землеустрою організації території земельних часток (паїв) бувшого ВАТ «Журавське» відповідно до списку розподілу цих земель між власниками. На підставі даного розпорядження відповідачу [PERSON] 11 березня 2005 року, і було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН №035449, в якому зазначено, що він є власником земельної ділянки площею 2,2540 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 18). Проте, як доводиться матеріалами справи, зокрема, копією тимчасової посвідки на постійне проживання серії [NUMBER] та вище вказаним рішенням, [PERSON] у момент набуття права власності був громадянином російською федерації. Вказане, зважаючи на відсутність у іноземців передбаченого законодавством права на набуття у власність земель сільськогосподарського призначення, що визначено ч. 4 ст. 22 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин), та не виконання відповідачем імперативної вимоги щодо її відчуження протягом року, у розумінні ч. 4 ст. 81 ЗУ України), стало обґрунтуванням для визнання судом Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН №035449 недійсним та скасування його державну реєстрацію. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином суд, відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України, вважає ці обставини такими, що мають преюдиційне значення для цієї справи, та не підлягають доказуванню. У зв`язку з цим, суд констатує, що [PERSON] на момент проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку - 22 червня 2016 року, не був її дійсним власником, як наслідок, не мав відповідних повноважень на розпорядження вказаним нерухомим майном, у тому числі, шляхом укладення Договору оренди та передачі ТОВ «ЖУРАВКА». Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Таким чином, з урахуванням того, що первинне набуття права власності на спірну земельну ділянку [PERSON] відбулось у порушення встановлених законом вимог на підставі документу, який був скасований за рішенням суду, як і відповідна державна реєстрація права власності, відтак, повторне внесення відомостей про таке право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно та подальше розпорядження майном здійснено не його власником є протиправним, а укладений Договір оренди земельної ділянки від 22 грудня 2015 року суперечить вимогам ст. 317, 319, 321, 328 ЦК України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсними у порядку ст. 203, 215 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або недійсний правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Вказане є твердженням необхідності застосування у вказаній категорії відносин наслідків недійсності правочину, відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, шляхом поверненням земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України на користь власника. Статтею 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Аналогічні норми містяться в ст. 152 ЗК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/3/18-а зазначено, що належним способом захисту права або інтересу є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Суд вважає, що визнавши відсутність у відповідача [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, а також подальшого права розпорядження нею, у виді здачі в оренду, є всі обґрунтовані підстави для необхідності скасування відповідних записів про державну реєстрацію права власності відповідача на спірну земельну ділянку та скасування запису про передачу її в оренду. Саме такий спосіб захисту порушеного права дійсного власника спірного нерухомого майна є ефективним та не буде викликати необхідності їх повторного звернення до суду. Згідно з п. 24 Перехідних положень ЗК України, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім окремої категорії земель, до складу яких не входять землі сільськогосподарського призначення. Таким чином, на даний час законним власником спірної земельної ділянки є держава в особі Варвинської селищної ради Прилуцького району, які діють у інтересах відповідної територіальної громади, а тому саме їх інтереси порушуються при використанні земельної ділянки за спірним Договором оренди, що доводить їх правосуб`єктність як сторони позивача. Щодо підстав для звернення із даним позовом до суду прокурором, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У відповідності до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Згідно ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справ №912/2385/18 колегія суддів дійшла висновку, що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Судом встановлено, що з часу повідомлення прокурором Варвинську селищну раду Прилуцького району Чернігівської області про виявлені порушення (а.с. 33), селищною радою заходи судово-претензійного характеру не здійснювались та не плануються (а.с. 34), що відповідно, вказує на бездіяльність уповноваженого органу протягом розумного строку, та, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» правом на звернення до суду із відповідним позовом прокурора. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку з цим, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідачів на користь Прилуцької місцевої прокуратури сплачені ними судові витрати у сумі - 8 052 грн, в рівних частках з кожного пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved