Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

У квітні 2023 року з Октябрського районного суду м. Полтави за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова передано справу № 643/18615/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем, а також за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Первісні позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх синів - [PERSON] та [PERSON] . У вересні 2020 року шлюб між сторонами було розірвано в судовому порядку. З того часу сторони проживають окремо один від одного. Позивач забезпечений житлом, офіційно працює та має постійний дохід. У квартирі позивача створені всі умови для проживання дітей та їх розвитку. Відповідач, у свою чергу, не має ані постійного доходу, ані власного житла, зареєстрованій у квартирі, де мешкають його батьки. Оскільки з відповідачем вони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дітей, позивач просить суд вирішити це питання у судовому порядку та визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з позивачем. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання між сторонами шлюбу старший син [PERSON] мешкає разом з відповідачем на орендованій квартирі за адресою [ADDRESS] , в якій є все необхідне для проживання та розвитку дитини. При цьому, відповідачем створені всі необхідні умови для проживання, розвитку, навчання, лікування та відпочинку старшого сина [PERSON] , який відвідує навчальний заклад та гуртки. Відповідач має постійний дохід та спроможний забезпечити фінансові потреби дитини. За таких обставин, відповідач просив суд визначити місце проживання старшого сина [PERSON] разом з ним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2023 справу № 643/18615/20 передано на розгляд судді Новіченко Н.В. Оскільки в силу приписів ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.04.2023 справу № 643/18615/20 прийнято до свого провадження, в силу імперативних приписів п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У ході підготовчого провадження позивач за первісним позовом подав до суду заяву, відповідно до змісту якої просив суд позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити без розгляду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2023 позов [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, закрито підготовче провадження та призначено справу № 643/18615/20 до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні 31.10.2023 року первісний позов підтримав у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов та запереченнях на відповідь на відзив на зустрічний позов, а саме: -відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, на якій правовій підставі і на який термін він має право користування квартирою, розташованою за адресою [ADDRESS] (договір найму та ін.), як і не надано доказів на підтвердження того, що в цій квартирі для дитини створені належні умови для проживання, розвитку, навчання, відпочинку; -відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він має хоча б якісь дохід; -відповідач дитиною не займається, внаслідок чого дитина стала гірше навчатися. Всі досягнення у спортивних змаганнях дитина мала лише в той час, коли проживала з позивачем, а не в період часу, коли проживала з батьком; -відповідач не тільки не приділяє уваги своїм дітям, а ще й ставить перепони в оздоровленні та відпочинку дітей, оскільки не надає дозвіл на виїзд дітей за кордон для відпочинку; -на момент вирішення спору судом старшому сину [PERSON] вже виповнилося 14 років, а відтак в силу приписів ч. 2 ст. 29 ЦК України він самостійно вирішує з ким з батьків він буде проживати, внаслідок чого підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні. У судовому засіданні 31.10.2023 року відповідач визнав у повному обсязі первісний позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. При цьому, просив суд задовольнити його зустрічний позов про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, оскільки ним створені всі необхідні умови для проживання, розвитку, навчання, лікування та відпочинку старшого сина [PERSON] , який відвідує навчальний заклад та гуртки. Відповідач має постійний дохід та спроможний забезпечити фінансові потреби дитини. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд зазначає наступне. З 07.11.2008 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.09.2020 у справі № 643/10239/20. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 02.03.2016 та серії [NUMBER] від 15.10.2016. Неповнолітні сини сторін [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у належній батькам позивача квартирі за адресою [ADDRESS] разом з позивачем. Згідно довідки КНП «Міська дитяча поліклініка № 7» ХМР № 69 від 22.01.2021, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають за адресою [ADDRESS] , перебувають під наглядом фахівців поліклініки з народження. Згідно довідки № 01.41/9 від 21.01.2021 [PERSON] відвідує КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 377 Харківської міської ради» з 02.09.2019 року. На момент звернення до суду з даним позовом позивач працював на посаді менеджера зі збуту та ЗЕД у ТОВ «Малинівський склозавод», і його дохід за період з жовтня 2019 року по вересень 2020 року склав 137 567, 04 грн. (довідка ТОВ «Малинівський склозавод» № 421 від 22.10.2020). У подальшому, позивач перебував на обліку у Харківському міському центрі зайнятості та отримав дохід за період з грудня 2020 року по березень 2021 року у розмірі 30 193, 67 грн. З 01.09.2021 року позивач працював на посаді менеджера із зовнішньоекономічної діяльності ПП «Група Компаній Техно» (наказ № 21/ОК-9 від 27.02.2021). При цьому, позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 30.11.1998, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 3766417). На обліку у КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» та КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» позивач не перебуває, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки № 1246 від 25.05.2021 та № 105. Відповідач, у свою чергу, офіційно не працевлаштований, мешкає у квартирі за адресою [ADDRESS] , яку, за його твердженнями, орендує в інтересах дитини ( [PERSON] ), оскільки дім, в якому знаходиться ця квартира, розташований поруч з учбовим закладом та спортивною секцією, які відвідує [PERSON] . Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов здобувача освіти Харківської гімназії № 14 від 10.02.2021 відповідач зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] проживають в однокімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] (зйомне житло), умови проживання задовільні, в квартирі простора кімната, кухня, вітальня, ванна кімната з санвузлом. У кухні є плита для приготування їжі. На даний час батько самостійно займається вихованням дитини, стежить за успішність в навчанні, харчуванням сина. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 25.08.2021 у справі № 468, комісія вважає за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] . Після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України позивач разом з дітьми виїхали до Чеської республіки, де проживають і зараз отримавши тимчасовий захист. Що стосується первісних позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час розгляду справи відповідач первісні позовні вимоги про визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] визнав у повному обсязі. Згідно з частиною 1 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право відповідача, передбачене нормами Цивільного процесуального кодексу України. Частиною 2 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. При цьому, суд зазначає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оскільки заява відповідача про визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси неповнолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , а також інших осіб, суд приймає заяву відповідача про визнання позову. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи вищевикладене, з огляду на заяву відповідача про визнання первісного позову та висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання сина [PERSON] разом з матір`ю, суд заявлені первісні позовні вимоги задовольняє. Що стосується зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. У даній справі встановлено, що [PERSON] народився [INFO] і станом на час розгляду справи та вирішення спору судом йому вже виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , слід відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22), від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23).

Outcome: approved