Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа на стороні позивача - [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.12.2007 перебуваючи у шлюбі батько позивача [PERSON] та [PERSON] на спільні кошти придбали 1-кімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.12.2007, зареєстрованим під № 5-3953, записаним у реєстрову книгу під № 607пр-114, номер запису 3124, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17109661 від 18.12.2007. При оформленні права власності на дану квартиру, власником квартири стала [PERSON] . Після смерті [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (серія [NUMBER] від 02.09.2017), 1/2 частини вищезазначеної квартири являлась об`єктом спадщини за законом. Спадкоємцями вказаної частини квартири є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (який є братом померлого [PERSON] ), право на спадкування якому уступила мати покійного [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, 1/6 частина вищезазначеної квартири належить за спадщиною [PERSON] , яка являлась дружиною [PERSON] , 1/6 належить за спадщиною [PERSON] , як сину [PERSON] та інша 1/6 частина належить за спадщиною [PERSON] . Однак до вступу у спадщину, 25.09.2018 [PERSON] здійснила продаж зазначеної квартири [PERSON] . У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1652468851101) недійсним. Ухвалою суду від 23.09.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 24.01.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 13.03.2023 на виконання ухвали суду від 24.01.2023 від Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли витребувані документи. 19.06.2023 від представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить поновити строк для подання відзиву, зазначає, що відповідач не визнає позовні вимоги, вважає позов безпідставним та необґрунтованим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 05.07.2023 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: копії матеріалів нотаріальної справи, про посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстровано в реєстрі за № 6642. 12.07.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він просить суд відмовити відповідачеві в поновленні строку для подання відзиву, позовну заяву задовольнити в повному обсязі, та додано додатки: копію свідоцтва про народження [PERSON] ; копію скарги від 17.12.2018 вх№Є-2120-07; копію відповіді на скаргу від 15.01.2019 №Є-2120-07; копію нотаріальної справи щодо купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.09.2018 на 33 аркушах; докази направлення відповіді на відзив сторонам у справі. 19.07.2023 від представника [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив. 27.07.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. 27.07.2023 від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті не заперечує. 27.07.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. 25.09.2023 від представника [PERSON] надійшли письмові пояснення. 07.11.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без сторони позивача, позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. 07.11.2023 від представника [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без сторони відповідача, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, у зв`язку з безпідставністю та обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 12.11.1994 між [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу прізвище змінено на « [PERSON] ») укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 12.11.1994 [NUMBER] . 18.12.2007 [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 18.12.2007, зареєстрованим в реєстрі за № 5-3953. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.09.2017, серія [NUMBER] . 25.09.2018 [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25.09.2018, зареєстрованим в реєстрі за № 6642. Згідно Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 18.04.2021 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Позивач вважає, що оспорюваним договором купівлі-продажу від 25.09.2018 порушено його право на спадкування частки його померлого батька в квартирі, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до Глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14.04.2021у справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 23.02.2022 у справі № 201/4783/19 (провадження № 61-10587св20), від 07.12.2022 у справі № 757/2618/14-ц (провадження № 61-4958св21), від 15.03.2023 у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19) та від 18.04.2023 у справі № 674/839/21 (провадження № 61-9594св22). Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20.04.2021 у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19), від 22.06.2022 у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), від 14.06.2023 у справі № 715/2438/21 (провадження № 61-748св23), від 14.06.2023 у справі № 757/23492/13-ц (провадження № 61-11014св20), від 19.06.2023 у справі № 521/4328/16 (провадження № 61-4268св23). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Відповідно до ч .1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 у справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Верховний Суд у постанові від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 зазначив, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. У розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що 25.09.2018 [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 25.09.2018, зареєстрованим в реєстрі за № 6642, яку вона придбала перебуваючи у шлюбі з батьком позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Натомість у даній справі, задоволення позову не призведе до захисту майнових прав позивача на частку у спадковому майні. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що чинним законодавством встановлений інший спосіб вирішення спору між власником майна та спадкоємцем на це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Outcome: dismissed