Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, відносився до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] , а членами такого були [PERSON] (чоловік голови двору) та [PERSON] (позивачка, дочка голови двору), а тому кожен із них мав право на 1/3 частку у спірному будинковолодінні. Покликається на те, що [INFO] помер [PERSON] , який за життя своїм майном не розпорядився. Стверджує, що спадщину після смерті останнього прийняла його дружина (матір позивачки) [PERSON] та її частка у спірному житловому будинку збільшилась і склала 2/3 у такому. Вказує, що [INFO] померла її (позивачки) матір [PERSON] . Ствердила, що саме вона (позивачка) як спадкоємець першої черги спадкування за законом, прийняла спадщину після смерті спадкодавиці [PERSON] , факт прийняття нею спадщини стверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. Зазначає, що у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, нотаріус рекомендував їй (позивачці) звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на зазначене майно. Беручи до уваги наведене, зокрема те, що вона (позивачка) є єдиним спадкоємцем майна на законом після смерті своєї матері [PERSON] та вона прийняла дану спадщину, однак відсутність належних правовстановлюючих документів на майно колгоспного двору створює їй (позивачці) складнощі в належному оформленні прав, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою судді від 28.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у даній цивільній справі приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Романа Степановича в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, а подала через канцелярію суду письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Крім того, просить розглядати дану справу у її (позивачки) відсутності. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явилася, проте надіслала на адресу суду заяву в якій зазначила, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] та просить розглядати справу у відсутності представників відповідача. Третя особа приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення №398/01-16 від 14.09.2023р.; копії сторінок із спадкової справи №188/2022, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , а також клопотання про здійснення розгляду даної справи у його (нотаріуса) відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області було побудоване у 1966 році та відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] , а членами такого були [PERSON] (чоловік голови двору) та позивачка [PERSON] (дочка голови двору), що підтверджується випискою з погосподарських книг по с.Мистичі Мостиського району Львівської області від 19.04.2023р. про суспільну групу двору та склад його членів за період 01.04.1988-15.04.1991р.р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок №5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали: [PERSON] , [PERSON] та позивачка [PERSON] , тобто кожен по 1/3 частці будинковолодіння [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (батька позивачки). До складу даної спадщини входило право на 1/3 частку спірного будинковолодіння [ADDRESS] , яка належала йому як члену колгоспного двору. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Із довідки, виданої виконавчим комітетом Стоянцівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №873 від 07.08.2008 року та довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області 17.08.2023р. за №250, вбачається, що [PERSON] , який помер [INFO] , на час смерті спільно проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] за адресою: с.Мистичі Мостиського району Львівської області. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №825/2008, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , - його дружина [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємець в цілому майна спадкодавця [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з права приватної власності на землю (середню земельну частку) площею 1,88 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, розташованої на території с.Мистичі Стоянцівської сільської ради, переданої для ведення селянського (фермерського) або колективного господарства, належного померлому на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №11029, виданого 26.05.1997р. Стоянцівською сільською радою, зареєстрованого у книзі записів сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) за №22. Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом, які б прийняли спадщину, судом не встановлено. Підсумовуючи вищевказане, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 1/3 частку спірного будинковолодіння успадкувала саме його дружина [PERSON] . Таким чином, [PERSON] стала фактичним власником 2/3 часток спірного будинковолодіння (1/3 частка, яка належала їй як члену колгоспного двору та 1/3 частка, яку вона успадкувала в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] ). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивачки). До складу даної спадщини входило право на 2/3 частки спірного будинковолодіння [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області. Позивачка [PERSON] є дочкою спадкодавця [PERSON] та у відповідності до вимог ст.1261 ЦК України спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя усім своїм майном не розпорядилася. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Із довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області 20.06.2022р. за №231, відомо, що спадкодавець [PERSON] на час своєї смерті проживала одна за адресою: с.Мистичі Яворівського району Львівської області. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №188/2022, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , - позивачка [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. із заявою про прийняття спадщини та отримала Свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємець майна спадкодавця [PERSON] . Спадщина, на яку видані свідоцтва, складається з приватизованих земельних ділянок площею 1,0735 га, 0,6092 га, 0,4396 га, 0,2501 га, 0,9117 га та 0,7347 га, які розташовані на території Стоянцівської сільської ради Яворівського району (колишній Мостиський район) Львівської області, вид цільового призначення земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належали спадкодавиці на праві приватної власності. Тобто, у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті спадкодавця [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом, які б прийняли спадщину, судом не встановлено. Підсумовуючи вищевказане, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 2/3 частки спірного будинковолодіння успадкувала саме позивачка [PERSON] . Таким чином, позивачка [PERSON] стала фактичним власником спірного будинковолодіння в цілому (1/3 частка, яка належала їй як члену колгоспного двору, та 2/3 частки, які вона успадкувала в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] ). При цьому, приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С. позивачці [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дане спадкове майно - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця [PERSON] . Нотаріус роз`яснив позивачці можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивачки на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим така звернулася до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: випискою з погосподарської книги №6 по с.Мистичі Мостиського району Львівської області від 19.04.2023р. про суспільну групу двору та склад його членів станом з 01.04.1988-15.04.1991р.р.; копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON] ; довідкою про склад сім`ї спадкодавця [PERSON] на час його смерті, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області 17.08.2023р. за №250; довідкою про склад сім`ї спадкодавця [PERSON] на час його смерті, виданою виконавчим комітетом Стоянцівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №873 від 07.08.2008 року; довідкою про склад сім`ї спадкодавця [PERSON] на час її смерті, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області 20.06.2022р. за №231; повідомленням приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. №219/02-14 від 12.06.2023р. про відмову у оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №73957712 від 14.09.2023р.; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №73957721 від 14.09.2023р.; копіями сторінок із спадкової справи №188/2022, заведеної приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С. після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] ; копіями сторінок спадкової справи №825/2008, заведеної Мостиською державною нотаріальною конторою Львівської області після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; копіями паспорта та свідоцтва про шлюб позивачки [PERSON] ; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачки на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог, зокрема для визнання за позивачкою [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, зокрема: права на 1/3 частку, яка їй належала як члену колгоспного двору та права на 2/3 частки, які вона успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] .

Outcome: approved