Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Позивач у серпні 2023 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги позивач мотивував тим, що у сторін є спільна дитина [PERSON] , [INFO] , яка наразі є повнолітньою особою. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2022 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 24.11.2021, на час навчання в Національному університеті біоресурсів і природокористування України, до 25.06.2025. Мотивуючи свою позовну заяву, позивач зазначає, що він не має можливості продовжувати сплату аліментів на повнолітню доньку через те, що на його утриманні знаходяться: дві інші доньки від другого шлюбу, 2008 та 2014 року народження, дружина з інвалідністю. Крім того, позивач зазначає, що також має інвалідність ІІ групи та отримує державну соціальну допомогу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 23.08.2023 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. До суду 28.09.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач позовних вимог не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 31.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові, просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовних вимог не визнала з підстав викладених у відзиві на позов, просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12.ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , яка наразі є повнолітньою особою. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2022 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 24.11.2021, на час навчання в Національному університеті біоресурсів і природокористування України, до 25.06.2025. Позивач вказує, що належним чином виконував вказане рішення суду, проте з 03.05.2023 йому було встановлено ІІ групу інвалідності, також позивач має на утриманні двох дітей від другого шлюбу: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , крім того, у позивача на утриманні знаходиться його дружина [PERSON] , якій також встановлено інвалідність ІІІ групи. Вказані обставини утруднюють позивачу можливість виконувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.05.2022. Разом з тим, позивач, крім посвідчення про призначення державної соціальної допомоги не надає до суду доказів своєї непрацездатності, неможливості мати інший дохід, а також погіршення свого матеріального становища. Також, позивач надав до позову пенсійне посвідчення дружини, яка має інвалідність ІІІ групи, проте, позивачем не надано жодного доказу неможливості отримання іншого доходу, а ніж соціальна допомога від держави. Зокрема такими доказами можуть бути: висновок медико-соціальної експертної комісії щодо рекомендацій стосовно умов і характеру праці та його неможливості влаштуватись на роботу за фахом, проходження курсу реабілітації, та неможливості виконувати будь-яку роботу, у зв`язку із проходженням лікування. Крім того, позивачем не надано до суду належних доказів щодо свого актуального доходу за останній рік. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Аналіз статей 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах дитину до досягнення нею повноліття (ст. 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієі глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів. 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років, 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей). Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує; 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3- 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів недоведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для іх оплати. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини Київський районний суд м. Одеси враховував всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. При цьому, вирішуючи справу по суті Київський районний суд м. Одеси в рішенні від 20.05.2022 прийняв до уваги доведеність обставин спроможності позивача, сплачувати аліменти на повнолітню дочку, що продовжує навчання. Положеннями статті 273 СК України передбачено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 77. Належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, разом з тим, позивач не повідомив суд про підстави звільнення від доказування. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed