Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

03.05.2018 до Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси надійшла\~позовна заяваДержавного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до [PERSON] в якій просить:\~визнати ордер на жилу площу в житловому будинку №74 від 29.02.2016 недійсним; виселити [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Позовну заяву\~обґрунтовано тим,\~щона балансі Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» знаходиться житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . 15 березня 2018 року до позивача із заявою про укладення з ним договору найму на приміщення за адресою: [ADDRESS] звернувся [PERSON] . Відповідно до отриманих від нього пояснень 29 лютого\~2016 року, за рішенням начальника ДП МОУ «ОЗБМ» І.М. Смертенюка, йому був виданий ордер на житлову площу в будинку [ADDRESS] . За результатами перевірки облікових даних підприємства було виявлено, що право користування на спірне житлове приміщення належить громадянці [PERSON] на підставі ордеру на жиле приміщення від 05 квітня 1997 року № 137, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями. В той же час [PERSON] продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні, що доводиться карткою обліку. Крім того ордер на жилу площу в житловому будинку [ADDRESS] не затверджений виконавчим комітетом Одеської міської ради. Таким чином, під час видачі ордеру на жилу площу за адресою: [ADDRESS] був порушений встановлений порядок виділу житла, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом (т. 1 а.с. 3 5). Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси Бойчука А.Ю. від 05 травня 2018 року позовну заяву Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» прийнято до провадження та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 44 - 45). 10.07.2018 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зокрема зазначив, що він працював на Одеському заводі будівельних матеріалів з січня 2014 року відтоді перебував на квартирному обліку на підприємстві за місцем роботи, оскільки свого житла у власності не мав. З урахуванням цього йому було видано ордер №74 від 11.05.2016 на жилу площу у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 38,4 кв.м. у відособлене користування. Ордер видано на підставі Протоколу засідання первинної профспілкової організації ДП МОУ «ОЗБМ» від 18.03.2016. 19.05.2016 було складено акт про відкриття приміщення, яким було встановлено та підтверджено те, що у квартирі ніхто не проживав тривалий час та квартира знаходилася у занедбаному стані, відсутнє електропостачання, бруд та квартира має нежитловий вигляд. Після отримання ордеру та складання акту від 19.05.2016 він почав там проживати, здійснив капітальні ремонтні роботи за свій рахунок та з того часу постійно проживає в квартирі та сплачує комунальні рахунки. З ним проживає дружина та неповнолітній син. Іншого житла в нього не має. Зазначив, що [PERSON] давно померла, доказом є картка обліку безвісно відсутніх з реєстру поліції де вказано, що вона визнана безвісно відсутньою ще в 1998 році. Також зазначив, що обов`язок повідомити про видачу ордеру та своєчасне вселення покладався на позивача. Позивач умисно не передав інформацію до Приморської районної адміністрації для подальшого затвердження ордеру належним чином. Зазначене не є вина відповідача та не є підставою для скасування ордера. Підстав для визнання ордеру недійсним немає, також немає підстав для його виселення. Ордер, який \~ \~ \~ \~було видано [PERSON] анульований у зв`язку з її смертю підтвердження чому є складені акти за місцем мешкання та довідка з поліції. Від самого початку вселення з ним проживали дружина та малолітній син (т. 1 а.с. 57 - 61). Також до суду від представника третьої особи Міністерство оборони України надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зазначив, що за результатами перевірки облікових даних підприємства було виявлено, що право користування на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі ордеру на жиле приміщення №137 від 05.04.97, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями. В той же час вона продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні, що доводиться карткою обліку. Крім того ордер на жилу площу в житловому будинку [ADDRESS] не затверджений виконавчим комітетом Одеської міської ради. Таким чином під час видачі ордеру на жилу площу за адресою: [ADDRESS] був порушений встановлений порядок виділу житла (т. 1 а.с. 90 92). 01.10.2018 на адресу суду від представника позивача адвоката Реу К.П. надійшла відповідь на відзив відповідно до якої зазначила, що ордер відповідачу було видано 29.02.2016, при цьому ордер виданий на підставі протоколу засідання первинної профспілкової організації ДП МОУ «ОЗБМ» №24 від 18.03.2016. Тобто на момент видачі ордеру на заселення в житлове приміщення, ще не існувало рішення, яке зазначено підставою його видачі. Крім того спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства про виділ житла на затвердження до виконавчого комітету не надходили. Спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства про надання житла мало бути обов`язково затверджено виконавчим комітетом до моменту видачі ордеру. Зазначила, що відповідач на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов ані за місцем проживання, ані за місцем роботи не перебував. [PERSON] належала частка у праві власності на двокімнатну квартиру загальною площею 46,9 кв.м., відчуження якої він здійснив 04.02.2016 за договором дарування, тобто напередодні отримання ордеру на житло. Зазначила, що ордер виданий лише на одну особу, інформація про членів сім`ї перекреслена. Таким чином особою, що отримала житлове приміщення за ордером, були повідомлені неправдиві відомості щодо обставин, які підлягають встановленню під час надання житла та видачі ордеру, так була прихована інформація щодо членів сім`ї та наявності на праві власності іншого придатного для проживання житла набутого шляхом приватизації державного майна. Крім того, послалася на те, що ордер дійсний протягом 30 днів. Тобто на момент видачі ключів та вселення ордер юридично вже був недійсний та крім того з акту від 19.05.2016 слідує, що на момент видачі ордеру у адміністрації підприємства не було юридичних підстав вважати житло вільним (т. 1 а.с. 102 106). Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 12.10.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради (т. 1 а.с. 128). \~ \~ \~ \~Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.12.2018 було задоволено позов Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів». Визнано Ордер на жилу площу в житловому будинку № 74 від 29.02.2016 року недійсним. Виселено [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 154 156). Постановою Одеського апеляційного суду від 03.03.2021 апеляційну скаргу\~ [PERSON] \~залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2018 року залишено без змін (т. 2 а.с. 70 -73). Постановою Верховного\~Суду від\~29.09.2021\~касаційну скаргу\~ [PERSON] \~задоволено частково.\~Рішення Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~28\~грудня 2018\~року та\~постанову Одеського\~апеляційного суду\~від 03\~березня 2021\~року скасовано,\~справу направлено\~на новий\~розгляд до\~суду першої\~інстанції (т. 2 а.с. 173 -177). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільна справа за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» до [PERSON] , треті особи Міністерство оборони України, [PERSON] , Орган опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради про визнання ордеру недійсним та виселення надійшла в провадження судді Ковтун Ю.І. Ухвалою Судді Приморського районного суду міста Одеси Ковтун Ю.І. від 10 листопада 2021 року цивільну справу за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» прийнято до провадження. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (т. 3 а.с. 5- 6). 29.09.2023 судом було долучено до матеріалів справи письмові пояснення представника позивача - адвоката Реу К.П., відповідно до яких зокрема зазначила, що рішення про взяття громадян на квартирний облік за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Про прийняте рішення виконавчий комітет місцевої Ради, адміністрація підприємства, установи, організації направляють заявникові письмову відповідь з повідомленням відповідно дати взяття на облік, виду і номера черги або підстави відмови у задоволенні заяви. Відповідач був добре обізнаний, що не перебуває на жодному квартирному обліку та не має законного права на отримання житлового приміщення у зв`язку з тим, що заяву про прийняття на квартирний облік він не подавав та критеріям відбору громадян, що потребують поліпшення житлових умов не відповідав. Тобто житло отримано на підставі недостовірних відомостей та поза встановленої черговості, про що відповідач був добре обізнаний. Відповідно до рішення Приморського районного суду м.Одеси ДП «Одеський завод будівельних матеріалів» зобов`язано було надати житло [PERSON] 1987 р.н., [PERSON] , 1989 р.н, а замість цього ключі були вручені [PERSON] , тобто [PERSON] був добре обізнаний про наявність інших осіб, що мають переважне право на отримання житла та незаконно зайняв чуже приміщення. Прийняте спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства про надання житла мало бути обов`язково затверджено виконавчим комітетом до моменту видачі ордеру, оскільки на державне підприємство Міністерства оброни України «Одеський завод будівельних матеріалів» не поширювались положення Закону СРСР «Про державне підприємство (об`єднання)», а будівництво не здійснювалось за рахунок коштів, які згідно з законодавством спрямовуватись на цілі житлового будівництва. На момент будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , підприємства не існувало як юридичної особи, та вказаний будинок отриманий на баланс від Міністерства оборони за актом приймання-передачі. Також зазначила, що напередодні отримання ордеру на житло [PERSON] здійснив відчуження належної йому частки у праві власності на двокімнатну квартиру за договором дарування, тобто навмисно погіршив свої житлові умови. Відповідачем були повідомлені неправдиві відомості щодо обставин, які підлягають встановленню під час надання житла та видачі ордеру, так була спотворена інформація щодо членів сім`ї та наявності на праві власності іншого придатного для проживання житла набутого шляхом приватизації державного майна (т. 3 а.с. 76- 81). Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року закрито підготовче засідання\~по цивільній справі та\~призначити\~справу до судового розгляду по суті\~ (т. 3 а.с. 121). 11.04.2023 від представника відповідача адвоката Афанасьєва С.О. до суду надійшли письмові пояснення на пояснення позивача від 29.09.2022, відповідно до яких зазначив, що на момент отримання ордеру відповідач проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] та з неповнолітнім сином - [PERSON] , [INFO] , у гуртожитку ДП МОУ «Одеський завод будівельне матеріалів». Так як фактичні відносини [PERSON] та [PERSON] не були офіційно зареєстровані ордер було видано лише на ім`я [PERSON] . Рішення про видачу ордеру [PERSON] на покращення житлових умов було прийнято профспілкою та житловою комісією підприємства ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів», про що були складені відповідні протоколи. Крім того зазначив, що [PERSON] отримала ордер на спірну квартиру з двома неповнолітніми синами та на момент прийняття рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 травня 2006 року її діти були вже повнолітніми. Згідно з\~відомостями,\~отриманими від\~начальника ВП\~№1\~Одеського РУП\~№1\~ГУНП в\~Одеській області\~Благодельська Т.М.\~значилась як\~безвісті зникла\~особа.\~Рішенням Приморського районного суду м.Одеси віл 25 травня 2006 року спірна квартира була передана на баланс ДП Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» та на момент видачі керівництвом підприємства відповідачу ордеру жодних обтяжень на цьому об`єкті не було (т. 3 а.с. 130 132). У судових засіданнях 28.02.2023, 13.04.2023 та 16.05.2023 представник позивача адвокат Реу К.П. позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача - адвокат Афанасьєв С.О. позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Міністерства оборони України позов підтримав та просив його задовольнити. В подальшому у судове засідання учасники розгляду справи не з`явилися. Від представника позивача адвоката Реу К.П. до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Від представника відповідача - адвоката Афанасьєва С.О. до суду надійшла заява, в якій просить провести судове засідання без його участі. Від представника третьої особи Міністерства оборони України до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю. Від представника третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи без присутності представника Орган опіки та піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Відповідно до\~ст. 268 ЦПК України\~датою складання повного тексту рішення є\~07 листопада 2023 року. Вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Верховний суд, постановляючи рішення у даній цивільній справі звернув увагу на те, що суди не надали оцінку акту про відкриття приміщення від 19 травня 2016 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, а також листу позивача від 12 травня 2016 року № 122, який був адресований начальнику Приморського відділку поліції в м. Одесі, про те, що спірна квартира довгий час пуста, відомості про осіб, що проживають у квартирі, відсутні. Суди не врахували, що відповідачу були відомі обставини видачі ордера\~ [PERSON] та обставини його вселення до спірного житлового приміщення, позивачем, в обґрунтування свого позову не наведено жодних підстав для виселення відповідача із спірного житлового приміщення. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Судом установлено,\~що житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі у Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів», що підтверджується Актом приймання-передачі основних засобів від 25 червня 1999 року № 15 (т. 1 а.с. 11). 29.02.2016, начальником ДП МОУ «ОЗБМ» Смертенюк І.М., [PERSON] був виданий ордер № 74 на право зайняття житлової площі в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] загальною площею 38,4 кв.м. у відособлене користування. Ордер видано на підставі протоколу засідання первинної профспілкової організації ДП МОУ «ОЗБМ» № 24 від 18.03.2016 (т. 1 а.с. 9). 15 березня 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до т.во. директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» із заявою про укладення з ним договору найму на приміщення за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 13). За результатами перевірки облікових даних Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» було виявлено, що право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі ордеру на жиле приміщення № 137 від 05 квітня 1997 року, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями, яка продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні, що підтверджується карткою обліку (а. с. 10, 12, том 1). Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Одночасно, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено і захист такого основного права особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії. Пунктом 2 ст. 8 Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на практику Європейського суду із прав людини, термін "житло" в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи "Новоселецький проти України", "Кривіцька та Кривіцький проти України", "Прокопович проти Росії". Аналізуючи вище викладене, суд зауважує, що втручання у житлові права осіб має бути виправданим та необхідним у демократичному суспільстві. Суд зобов`язаний встановити чи є нагальна потреба у виселенні та чи будуть при цьому дотримані межі розсуду. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 59 ЖК УРСР визначені підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним. Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Аналізуючи диспозицію ч.1 ст.59 ЖК УРСР, суд вбачає три конкретні умови визнання ордеру недійсним та інші випадки порушення порядку і умов надання жилих приміщень. До інших випадків визнання ордеру недійсним відносяться умови, які суб`єктивно створюють порушення прав інших фізичних та юридичних осіб при отриманні ордеру на жиле приміщення. У позові позивач ставить вимогу про визнання ордеру недійсним посилаючись на те, що право користування на спірне житлове приміщення належить громадянці [PERSON] на підставі ордеру на жиле приміщення від 05 квітня 1997 року № 137, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями, яка продовжує бути зареєстрованою у вказаному приміщенні. Разом з тим суд враховує, що відповідно до акта відкриття приміщення від 19 травня 2016 року було проведено відкриття та заміну замків на вхідній двері квартири [ADDRESS] . На момент роботи комісії ніхто з проживаючих присутнім не був. Зазначено, що квартира знаходилася у занедбаному стані, відсутнє електропостачання, бруд та квартира має нежитловий вигляд. На виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 22.10.2015 у справі № 22-ц/785/8238/15 та ордера на право проживання на вказаній житловій площі членами комісії ключі від квартири передано [PERSON] (т. 1 а.с. 71). Крім того, відповідно до листа Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» від 12 травня 2016 року № 122, який був адресований начальнику Приморського відділу поліції в м. Одесі, квартира [ADDRESS] довгий час пуста, відомості про осіб, що проживають у квартирі, відсутні (т. 1 а. с. 72). Як слідує з листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції \~(м. Одеса) від 08.11.2022 № 14850/24.29-18 перевіркою по архіву Відділу та за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть відносно [PERSON] , [INFO] не виявлено (т. 3 а.с.100). \~ \~ \~ \~Однак, у відповідь на адвокатський запит Управлінням поліції № 1 ГУНП в Одеській області листом від 07.09.2021 № 60.6-57/аз надано інформацію про те, що [PERSON] 22.08.1998 року пішла з дому та не повернулась, після чого згідно РС №9996 від 07.11.1998 року значилась, як безвісті зникла особа, також встановлено, що 30.10.2002 року РС було закрито у зв`язку із проведенням процедури впізнання неопізнаного трупу, в особі впізнали [PERSON] (т. 3 а.с. 70). Посилання представника позивача на рішення Приморського районного суду м.Одеси відповідно до якого ДП «Одеський завод будівельних матеріалів» зобов`язано було надати житло [PERSON] 1987 р.н., [PERSON] , 1989 р.н, які мають переважне право на отримання житла, суд відхиляє, оскільки видача ордеру [PERSON] не порушує прав зазначених осіб, з огляду на те, що на момент видачі ордеру вони не були законними користувачами даної житлової площі. Таким чином обставини, на які посилається позивач у своєму позові, а саме на те, що квартира [ADDRESS] , на час видачі ордеру відповідачу, не була вільною, суд відхиляє, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не є правовою підставою для визнання недійсним ордеру. Також позивач, вказуючи на недійсність ордеру посилається на подання відповідачем не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, оскільки заяву про прийняття на квартирний облік він не подавав та критеріям відбору громадян, що потребують поліпшення житлових умов не відповідав. Натомість відповідач стверджує, що працював на Одеському заводі будівельних матеріалів з січня 2014 року, відтоді перебував на квартирному обліку на підприємстві за місцем роботи, оскільки свого житла у власності не мав. Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок від 11.12.1984 № 470 затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (далі - Правила). За приписами ст.ст. 39-40 ЖК Української РСР та п.п. 20, 21, 28 Правил громадяни беруться на квартирний облік за місцем роботи на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету, яке затверджується виконавчим комітетом місцевої ради; зняття з квартирного обліку та виключення зі списку осіб, які користуються правом першочергового одержання житлового приміщення, провадиться тими ж органами, які прийняли або затвердили рішення про взяття на квартирний облік (включення до списку). Як слідує з витягу з протоколу засідання Профспілкової організації працівників Державного підприємства Міністерства оборони України «Одеський завод будівельних матеріалів» від 18.03.2016 № 24, надано згоду на виділення працівнику підприємства, головному механіку [PERSON] , квартиру в житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 73). Суд враховує, що позивачу були відомі обставини видачі ордера\~ [PERSON] та обставини його вселення до спірного житлового приміщення. Стороною позивача не надано суду доказів на спростування обставин перебування відповідача на квартирному обліку безпосередньо на підприємстві за місцем роботи, як і не надано й інших матеріалів, які слугували підставою для видачі оскаржуваного ордера. При цьому, до повноважень посадових осіб позивача, які приймали рішення про надання відповідачу житла, покладено обов`язок дотримання порядку і процедури видачі ордера громадянам на жилі приміщення, які вправі вимагати від фізичних осіб вчинення певних дій щодо збору документів, які в своїй сукупності надають право на видачу документу на заселення в жиле приміщення, як і здійснювати інші дії, зокрема, і щодо затвердження виконавчим комітетом прийнятого спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства до моменту видачі ордеру. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд вважає, що ДП МОУ «Одеський завод будівельних матеріалів» не довело, що ордер був виданий внаслідок подання відповідачем недостовірних відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або\~\~організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, вчинення неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також інших порушень порядку і умов надання жилих приміщень. Адже, як слідує з матеріалів справи,\~\~відповідач на час видачі ордера на жилу площу у житловому будинку працював на ДП МОУ «ОЗБМ» й саме на підставі рішення\~ підприємства йому був виданий ордер № 74 на вказане жиле приміщення. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання ордеру недійсним, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.117 ЖК УРСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позову про визнання ордеру недійсним, тому вимога про виселення відповідача також не підлягає задоволенню, так як дана вимога є похідною. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed