Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

До Бахмацького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] до Бахмацької міської ради Чернігівської області про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона працювала на посаді завідуючої Бахмацьким закладом дошкільної освіти (ясла-садок) №1 «Рукавичка» Бахмацької міської ради Чернігівської області. 07 червня 2023 року отримала Розпорядження №134-ОС Бахмацького міського голови Шимка П.М. «Про звільнення [PERSON] » Рішенням Бахмацького районного суду від 08 серпня 2023 року розпорядження було визнано незаконним та її поновлено на роботі. Дане судове рішення набрало законної сили. Внаслідок порушення її прав у сфері трудових відносин [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки у неї виникли душевні страждання що привели до відчуття \~стресу та\~втоми, загострення\~хронічних захворювань,\~ втрати авторитету, як керівника в колективі, після поновлення на роботі за рішенням суду ставлення до неї різко погіршилося. Просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати які складаються із судового збору в розмірі 2684 гривень 00 копійок, витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень. Відповідач подав до суду відзив на позов у якому заперечив проти задоволення вимог [PERSON] ґрунтуються на тому, що даний спір був предметом розгляду суду, вимоги останньої були задоволені і її поновлено на роботі. [PERSON] 29.08.2023 року власноручно написала заяву про звільнення її за власним бажанням, ніхто до звільнення її не примушував. Крім того, відповідач вважає, позивачем не зазначено в чому саме полягає моральна шкода та з чого визначений її розмір, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та можливою моральною шкодою. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити. Представник відповідача\~заперечила проти\~позовних вимог, з\~підстав,\~викладених у\~відзиві та\~просила відмовити\~у задоволенні\~вимог [PERSON] . Крім цього, відповідач надала заяву про застосування строків позовної давності зауваживши, що позивач порушила, зокрема, тримісячний строк на звернення до суду. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, право на працю, закріплене у ст. 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Як встановлено\~в судовому\~засіданні позивач працювала на посаді завідуючої Бахмацького закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №1 «Рукавичка» Бахмацької міської ради Чернігівської області. Розпорядженням Бахмацького міського голови від 07.06.2023 №134-ос, [PERSON] з 07.06.2023 було звільнено з посади керівника (директора) ЗДО №1 «Рукавичка» Бахмацької міської ради відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором у частині порушення п.5.5 Статуту Бахмацького ЗДО (ясла-садок) №1 «Рукавичка» щодо відповідальності за збереження життя, фізичного та психічного здоров`я вихованців, а саме: не перебування дітей в укритті 07.06.2023 о 09:11 год. під час повітряної тривоги, оголошеної в Чернігівській області. Рішенням Бахмацького районного суду від 08 серпня 2023 року дане розпорядження було визнано незаконним та її поновлено на роботі. Рішення набрало законної сили. Розпорядженням від 09.08.2023 року №220-ос [PERSON] на виконання рішення Бахмацького районного суду від 08.08.2023 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді керівника (директора) закладу дошкільної освіти №1 «Рукавичка» Бахмацької міської ради Чернігівської області з 07.06.2023 року. (а.с.43) Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України). Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності по справі, сплив якої за цим позовом є підставою для відмови у позові. В обґрунтування пропуску позивачем строку позовної давності за зверненням до суду з позовною вимогою про стягнення моральної шкоди в зв`язку з незаконним звільненням посилається на п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується строк позовної давності тримісячний строк. Однак, з такими доводами суд не погоджується та зазначає наступне. Кодекс законів про працю України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права працівників, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору. При реалізації цього права велике значення має позовна давність, суть якої полягає в наданні можливості особі у визначений законодавством строк розраховувати на захист свого порушеного права судом. Трудове законодавство не містило і не містить норм, у яких було б розкрито зміст позовної давності, порядок її обчислення, підстави для зупинення чи поновлення тощо. У КЗпП України встановлено лише строк звернення до суду про вирішення трудового спору, який за своєю суттю і є позовною давністю. Основним нормативним актом, який регулює питання, пов`язані з існуванням інституту позовної давності (строків звернення до суду), є Цивільний кодекс України, у якому визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257); для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (стаття 258). Тобто лише у випадках, прямо передбачених у законах, застосовуються позовна давність, відмінна від загальної. У сфері регулювання трудових відносин скорочена позовна давність визначена в статті 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Стаття 268 ЦК України містить перелік вимоги, на які позовна давність не поширюється. Однак цей перелік не є вичерпним, і частина друга вказаної статті дає можливість в законах встановлювати також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз положень ЦК України та КЗпП України дає підстави стверджувати, що суть загальної позовної давності (як строку звернення до суду) полягає в тому, що вона застосовується до всіх вимог правового характеру, якщо для окремих вимог не передбачена спеціальна позовна давність. Тобто законодавець, встановивши в сфері захисту трудових прав скорочену позовну давність (один, три місяці) та визначивши випадки, на які вона не поширюються (ч. 2 ст. 233 КЗпП України), у такий спосіб передбачив, що до всіх інших правовідносин має застосовуватися загальна позовна давність тривалістю у три роки. Так, стаття 237-1 КЗпП України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Оскільки КЗпП України не врегульовує питань, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, та не встановлює спеціальну позовну давність щодо вимог про її відшкодування, застосуванню підлягають положення ЦК України, як основного акта цивільного законодавства. Таким чином, суд вважає, що у випадку звернення працівника до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, повинна застосовуватися загальна позовна давність - три роки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про те, що доводи представника відповідача щодо наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди не відповідають обставинам справи та діючому законодавству України та ним не надано доказів в спростування позиції позивача. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 14.12.2016 у справі №428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно із вказаною статтею, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3\~постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(далі Постанова №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви (пункт 9 Постанови №4). Пунктом 5 вказаної\~Постанови\~роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 13\~указаної постанови\~роз`яснено, що згідно із\~статтею 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд приймає до уваги обставини справи, істотність вимушених у житті позивача змін, характер, тривалість і обсяг заподіяних їй моральних страждань. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй спричинена моральна шкода, яка виразилась у перенесених моральних стражданнях, оскільки позивач втратила нормальні життєві зв`язки, що призвело до необхідності здійснення додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим належні та допустимі докази, які б підтверджували спричинення позивачеві моральної шкоди, суду не надані. Однак, аналіз ч. 2 ст. 23 ЦК України дає підстави для висновку щодо немайнового характеру моральної шкоди, оскільки вона полягає у немайнових втратах для особи, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, а також при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода фізичної особи визначається, насамперед, через страждання. Страждання - це негативна для людини емоція, змістом якої є біль, мука, тривога, переживання. Страждання є наслідком певних дій, які викликають такі емоції. Які саме дії викликають страждання - українське законодавство не зазначає, обмежуючись лише загальною вказівкою на їхню протиправність. Однак у практиці Європейського Суду з прав людини трапляються різні обставини, які беруться до уваги як такі, що заподіюють моральну шкоду: незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; негативний вплив на членів сім`ї; психічне напруження; глибоке відчуття несправедливості; розчарування тощо. Зважаючи на вищевикладене, зв`язок між протиправною поведінкою посадової особи та настанням душевних страждань особи, відносно якої було прийнято рішення, законність якого оскаржується, є очевидним, оскільки презюмується, що порушення прав особи не може не спричиняти незручностей. Якщо особа звернулася до суду, то це вже означає, що вона не залишилась байдужою до порушення і є певний дискомфорт, переживання, які змусили її вимагати захисту.\~ Позивача У справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань, у зв`язку з незаконним звільненням та немайнових втрат позивача, які заслуговують на відшкодування у розмірі 10000 грн 00 коп., а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачу, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України) визначити розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Щодо стягнення суми судових витрат, які позивач просить стягнути з відповідача у зв`язку із розглядом справи в сумі 6000 грн, за професійну правничу допомогу та судовий збір в сумі 2684.00 грн. суд зазначає таке. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Мироненко С.В. укладено договір про надання правової допомоги від 09.09.2023 року. Зі змісту вказаного договору вбачається, що за надання правової допомоги у справі замовника, тобто позивача у справі до Бахмацької міської ради про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням остання сплачує 6000грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №35. Відповідно до ч.3\~ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4\~ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Із зазначених вище критеріїв випливає, що основоположним принципом, який застосовується судом при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу є принцип співмірності. Згідно з положеннями ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. "Співмірність" як критерій для оцінки суми витрат на правничу допомогу є оціночною категорією і може розумітися суддями по-різному, що й спричиняє найбільшу складність на практиці. Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950\~року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно п. 3 частини другої\~ст. 141 ЦПК\~судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що справа є малозначною, судове засідання у справі не відкладались, позиція сторони позивача протягом розгляду справи не змінювалась, суд вважає за доцільне стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн. 00 коп. Суд задовольнив вимоги про стягнення моральної шкоди на суму 5000 гривень, що становить 50% від заявленої суми. Відтак, судовий збір підлягає стягненню з відповідача, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1342 грн. коп. (2648,00 *50/ 100).

Outcome: partial