Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Столичний комфорт» про зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як власник квартири за адресою: [ADDRESS] , неодноразово направляв відповідачу як балансоутримувачу будинку інформаційні запити та звернення (заяви) з різних питань, але відповіді на звернення надані не були. Вважає, що відповідач, як управитель будинку і виконавець послуг по його утриманню та обслуговуванню, перешкоджає позивачу в отриманні інформації, чим порушує вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» та ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Враховуючи викладене, просив суд зобов`язати відповідача надати відповіді на вказані звернення, а саме: 1)заява від 13.07.2023 про пропозиції до загальнобудинкових зборів в будинку Ковальський, 1919/07/23; 2)заява від 02.08.2023 про надання інформації про незаконне розміщення реклами; 3)заява та запит на отримання інформації від 02.08.2023 про надання копій договорів, бухгалтерських документів та актів виконаних робіт; 4)заява від 02.08.2023 про надання офіційного завіреного проекту договору обслуговування; 5)запит від 28.08.2023 на отримання завірених копій документів. Ухвалою суду від 11.10.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу ТОВ «Столичний комфорт» копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з додатками направлялася за юридичною адресою, яка отримана ними 16.10.2023, тобто в установлений законом строк, що підтверджується матеріалами справи. 07.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник відповідача просив закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України аідзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Частиною 8 вказаною статті встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановивши, що відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву з порушенням строку, визначеного ч. 7 ст. 178 ЦПК України та ухвалою про відкриття провадження у справі від 11.10.2023, не обґрунтовано поважність причин пропуску та не поставлено питання про поновлення такого строку, в порушення п. 2 ч. 5 вказаної статті не долучено документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивача, суд вирішує справу за наявними матеріалами без врахування відзиву. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності серії [NUMBER] . Як власник вказаної квартири позивач направляв відповідачу ТОВ «Столичний комфорт» як балансоутримувачу будинку інформаційні запити та звернення (заяви), а саме: 1) заява від 13.07.2023 про пропозиції до загальнобудинкових зборів в будинку Ковальський, 1919/07/23; 2) заява від 02.08.2023 про надання інформації про незаконне розміщення реклами; 3) заява та запит на отримання інформації від 02.08.2023 про надання копій договорів, бухгалтерських документів та актів виконаних робіт; 4) заява від 02.08.2023 про надання офіційного завіреного проекту договору обслуговування; 5) запит від 28.08.2023 на отримання завірених копій документів. Станом на день подання даного позову позивач відповіді на свої звернення не отримав. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». У частині першій статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Статтею 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Згідно ч. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Отже, законодавство України у будь-яких правовідносинах захищає права громадянина на інформацію, яка йому потрібна у повсякденному житті і тому інформація повинна надати особа (юридична особа), яка має таку інформацію. Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» визначено термін розгляду звернень, а саме вказано, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Отже, строк на надання відповіді на звернення починає обраховуватись з дня його надходження (отримання). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Аналіз встановлених обставин та досліджених доказів вказує на те, що 13.07.2023, 02.08.2023 та 28.08.2023 позивачем на адресу відповідача поштою неодноразово надсилались заяви та інформаційні запити. Однак при цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт розгляду відповідачем зазначеного звернення та надання на нього позивачу письмової відповіді у передбачений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» термін. З огляду на те, що на день звернення позивача із позовом визначений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» термін розгляду звернень (не більше одного місяця від дня їх надходження, а загальний термін - не може перевищувати сорока п`яти днів) збіг, тому така бездіяльність ТОВ «Столичний комфорт» є протиправною та порушує право позивача на розгляд його звернення й отримання відповіді на всі викладені ним питання у визначений законом термін. За таких обставин суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених у позові вимог в частині зобов`язання відповідача надати відповіді. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються з судового збору 1 073,60 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно з ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу позивачем подано: договір про надання правової допомоги № 02-07/23 від 07.04.2023, рахунок-акт № 01/10 від 02.10.2023 на суму 5 000,00 грн, детальний опис та квитанцію про оплату послуг адвоката на суму 5 000,00 грн, які просить стягнути з відповідача. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved