Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

16.02.2016 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , вимогами якого просить: здійснити поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину гаража № [NUMBER] у [ADDRESS] та за відповідачкою [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] і на 1/2 частину гаража № [NUMBER] у [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 05 травня 2002 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року шлюб між сторонами розірваний, в судовому порядку встановлено, що шлюбні стосунки між ними припинені. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами набуто нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира з коморою [NUMBER] загальною площею 90,3 кв.м. (житловою площею 52,6 кв.м.) у [ADDRESS] (свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 17.07.2007 року); гараж № [NUMBER] у [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 25.10.2010 року). На сьогоднішній день між співвласниками спірного майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2016 року (с. Мелещенко Л.В.) відкрито провадження у справі. 04.07.2016 відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна, набутого у шлюбі, особистою приватною власністю, у якому покликається на те, що відповідач [PERSON] практично весь період перебування у шлюбі ніде не працював. У свою чергу вона здійснювала підприємницьку діяльність і доходи від такої діяльності складали основу їхнього сімейного бюджету. Вищезазначене нерухоме майно вона придбала на позичені кошти, так як на той момент таких сум у неї не було. 01.08.2007 року вона взяла позику у [PERSON] у сумі 157000 грн. про, що була складена відповідна розписка. В той же день вона внесла дані кошти у якості першого внеску на придбання квартири за договором про дольову участь в будівництві. Тоді ж, 01.08.2007 року, вона уклала договір про іпотечний кредит № 3653 з АБ «Брокбізнесбанк». Однак коштів на погашення кредиту у неї не було в наявності і вона взяла їх у позику у [PERSON] про що 06.08.2007 року була складена відповідна розписка на суму 17000 грн. Дані кошти вона вносила в банк частинами відповідно до договору про іпотечний кредит протягом серпня-вересня 2007 року, що підтверджується квитанціями від 6, 13, 27 серпня та 14 вересня 2007 року. В подальшому вона брала у [PERSON] у позику кошти для часткового погашення кредиту за періоди жовтень, листопад та грудень 2007 року, за січень, лютий та березень 2008 року, за квітень і травень 2008 року та за червень та липень 2008 року, про що, у присутності свідків, були складені відповідні розписки від 10.10.2007 року, 14.01.2008 року, 07.04.2008 року та від 02.06.2008 року. Внесення даних коштів на погашення кредиту підтверджується квитанціями за відповідний період. Крім того, у жовтні 2010 року їй стало відомо, що в її будинку терміново продається гараж. Так як кошти були потрібні терміново, вона звернулась до [PERSON] і він погодився позичити їй ще й кошти на придбання гаражу, про що 20.10.2010 року була складена відповідна розписка. На даний час вона частково повернула позичені кошти [PERSON] , про що також складені відповідні розписки, однак більше половини коштів вона ще винна йому. Враховуючи те, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] та гараж за адресою: [ADDRESS] придбані нею у позику, яку вона повертає з особистих коштів після розірвання шлюбу, вважає, що право спільної сумісної власності на таке майно в [PERSON] не виникло і це майно є виключно її приватною власністю. Відповідно до ухвали суду від 11 липня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна, набутого у шлюбі, особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Мелещенко Л.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 57 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи. Системою автоматизованого розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження. В судовому засіданні позивач та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити та відмовити у зустрічному позові [PERSON] . В подальшому представник позивача подала заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. Представник відповідача та позивача за зустрічним позовом заперечувала позовні вимоги [PERSON] та просила задовольнити зустрічний позов [PERSON] . В судовому засіданні допитано свідків: [PERSON] та [PERSON] , які повідомили відомі їм обставини, що стосуються даної справи. Так, допитаний як свідок у судовому засіданні [PERSON] повідомив, що знає сім`ю [PERSON] добре. З [PERSON] разом вчилися в університеті, був свідком на їх весіллі. Знає, що сім`я проживала у м. Гостомель Київської області. Згодом придбали частину будинку, добудовували його, робили ремонт. Потім переїхали у м. Івано-Франківськ, знімали тут квартиру. Пізніше придбали квартиру в Івано-Франківську. Все в них було добре, жили у спільно придбаній квартирі, а згодом придбали гараж, ще згодом - автомобіль. Свідок вказав, що деталей придбання майна він не знає. Також зазначив, що йому невідомо хто такий [PERSON] . Свідок [PERSON] вказала, що є матір`ю [PERSON] . За час одруження подружжям придбано частину будинку в місті Гостомель, договір дарування оформили на [PERSON] , про що син не заперечував. Пізніше переїхали в м. Івано-Франківськ, де проживали спочатку на орендованій квартирі, а згодом придбали квартиру у новобудові, зробили перший внесок. Більшість роботи тягнув на собі син. Вони допомагали їм коштами весь час, до самого розлучення. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Як слідує з матеріалів справи, 05 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вікторівської сільської ради Маньківського району Черкаської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 3. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. За період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі набуто нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира з коморою [NUMBER] загальною площею 90,3 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м., у [ADDRESS] (Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 17.07.2007 року); гараж № [NUMBER] у [ADDRESS] (Договір купівлі-продажу від 25.10.2010 року). Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справпро право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Положеннями статті 71 СК України майно визначено, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої у постанові Великої Палати в справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Так, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та на гараж № [NUMBER] у [ADDRESS] . Згідно статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] зазначила, що для придбання спірної квартири брала позику у [PERSON] , зокрема: [INFO] у сумі 157000 грн.; 06.08.2007 року на суму 17000 грн., про що були складені відповідні розписки. 01.08.2007 року вона договір про іпотечний кредит № 3653 з АБ "Брокбізнесбанк", а у подальшому брала у [PERSON] у позику кошти для часткового погашення кредиту. Також [PERSON] зазначає, що позичила у [PERSON] кошти на придбання гаражу про, що 20.10.2010 року була складена відповідна розписка. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, яка кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 462/1868/15-ц . Як слідує з матеріалів справи, представлені копії розписок про позику грошових коштів у [PERSON] оформлені у простій письмовій формі, при цьому правочин виходить за межі дрібно-побутового, а установлені обставини не підтверджують, дійсне отримання цих коштів і використання їх в інтересах сім`ї, що, зокрема, заперечувалось відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] . З Договору купівлі-продажу гаражу від 25.10.2010 року вбачається, що Покупець ( [PERSON] ) підтверджує, що перебуває у зареєстрованому шлюбі і здійснює цю купівлю за згоди свого чоловіка [PERSON] (п. 7 Договору). Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відтак, з урахуванням викладеного, позивач за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами придбання спірного майна за особисті кошти. А отже, спірне майно - квартира та гараж були набуті сторонами у спільну сумісну власність. З огляду на вищенаведене, наявні підстави для задоволення первинного позову. У той же час, зустрічний позов не підлягає до задоволення. Питання розподілу судових витрат між сторонами вирішується відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved