Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позиція позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в якому просить: -стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 51000,00 грн.; -стягнути судові витрати в загальному розмірі 17823,60 грн. В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] адвокат Пілігрім П.О. зазначив, що 21.01.2023 року о 19:15 год по вул. Короленка, буд. 147, м. Красноград, Харківської області, відбулося дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого останній отримав легкі тілесні ушкодження. На думку представника позивача, оскільки шкоду позивачу спричинено джерелом підвищеної небезпеки автомобілем, під керуванням відповідача, у нього виник обов`язок по відшкодуванню завданої [PERSON] моральної шкоди, розмір якої оцінюється в сумі 51000,00 грн, а також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 17823,60 грн витрат. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. Рух справи в суді. Ухвалою судді від 12.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначене судове засідання по розгляду позовної заяви. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від представника позивача [PERSON] адвоката Пілігріма П.О. 13.10.2023 року до суду надійшла письмова заява в якій просить справу розглядати за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі на їх задоволенні наполягає. Від відповідача [PERSON] 13.10.2023 року до суду надійшла письмова заява в якій вказує, що з позовом не згоден в повному обсязі та просить суд відмовити в задоволенні позову, а також просить суд розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи вищевикладене та те, що від учасників судового процесу надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за необхідне розглянути справу по суті в даному судовому засіданні, оскільки неявка учасників справи в даному випадку не перешкоджає розгляду справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Фактичні обставини, встановлені судом. Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2023 року о 19:15 год. по вул. Короленка, буд. 147, м. Красноград, Харківської області, відбулося дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого останній отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Внаслідок отриманих ушкоджень [PERSON] проходив лікування. Так, 24.01.2023 року інспектором ВРПП Красноградського РВП Бурковим В.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 035018, згідно якого, своїми діями [PERSON] скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП України. Постановою Красноградського районного суду Харківської області по справі №626/199/23 від 20.03.2023 року провадження по справі було закрито у зв`язку з відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Не погодившись із вказаним процесуальним рішення, [PERSON] було подано апеляційну скаргу за результати розгляду якої 05.07.2023 року постановою Харківського апеляційного суду, [PERSON] визнано винним за ст. 124 КУпАП. Згідно довідки від 21.01.2023 року [PERSON] був направлений в КНП «Красноградська ЦРЛ» для огляду та надання медичної допомоги за результатом наїзду на останнього транспортного засобу відповідача. Відповідно епікризу від 26.01.2023 року, в період з 24.01.2023 року по 26.01.2023 рік позивач перебував на лікуванні в хірургічному відділенні КНП «Карлівська лікарня ім. Л.В. Радевича». Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини та оцінка доказів, наданих сторонами. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порядок та умови відшкодування шкоди визначено ЦК України. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. За приписами пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Відповідно до статті 1187 ЦК України умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, виключається внаслідок непереборної сили та умислу потерпілого. З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу про те, що шкода завдана здоров`ю [PERSON] , джерелом підвищеної небезпеки автомобілем марки Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням, відбулась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відтак, [PERSON] має обов`язок по відшкодуванню [PERSON] моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки автомобілем. Представник позивача зазначає, що діями [PERSON] , позивачу спричинені моральні, фізичні та душевні страждання внаслідок ДПП, оскільки [PERSON] був вимушений проходити лікування в хірургічному відділенні КНГІ «Карлівська лікарня ім. Л.В. Радевича», терпіти біль, витерплювати неприємні діагностичні процедури, відновлюватися. Обґрунтовуючи суму моральної шкоди представник позивача зазначає, що методика оцінки завданої моральної шкоди при визначені впливу протиправної поведінки винуватця ДТП на психо-емоційний стан потерпілого - відсутня, так, здійснюючи оцінку моральної шкоди потерпілому через групування складових частин немайнових втрат позивача, а саме: перенесеного стресу, заподіяних фізичних ушкоджень та болю, порушень сну, фіксуванні на негативних переживаннях, відчутті постійного занепокоєння при русі пішою ходою, відсутності покарання винуватця ДТП за скоєне, що не вказує на неможливість здійснення майнової оцінки протиправної поведінки та моральної шкоди виходячи з підстав розумності та доцільності. У зв`язку із чим, позивач вважає, що спричинена моральна шкода підлягає стягненню в наступному порядку та розмірі: - \~ \~ \~ \~заподіяних фізичних ушкоджень та болю - 17000 грн.; - \~ \~ \~ \~перенесений стрес, душевні страждання та хвилювання, порушення сну, фіксованість на негативних переживаннях, відчуття постійного занепокоєння при русі пішою ходою - 17000 грн.; - \~ \~ \~ \~відсутність негативних наслідків для відповідача за скоєне ДТП (відсутність невідворотності покарання), відсутність вибачення, відсутність каяття, як складові частина психо-емоційного стану позивача, як особи, що зазнала протиправної поведінки - 17000 грн. Враховуючи зазначене, представник позивача вважає, що стягнення моральної шкоди у розмірі 51000 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, в силу п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнового) шкоди суд визначає залежно від характеру та об`єму страждань (фізичних, душевних, психічних), котрі поніс позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливості відновлення) і з врахуванням інших обставин. При цьому суд повинен виходити з принципу розумності, справедливості та виваженості. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд враховує, що в результаті дій відповідача позивачеві була завдана шкода здоров`ю, позивач відчув сильний фізичний біль та нервовий струс, знаходився на лікуванні в медичному закладі, завдані травми потягли за собою відновлення як фізичного так морального стану позивача, на тривалий час був порушений його звичний спосіб життя, тому суд вважає встановленим, що в результаті ДТП позивачеві завдана моральна шкода. Однак, разом з тим, суд бере до уваги тяжкість завданих пошкоджень позивачу в результаті ДПТ, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження (діагноз забій м`яких тканин черевної порожнини), на даний час стан здоров`я позивач є задовольним, при цьому враховує, що позивачеві було завдано фізичний біль у зв`язку з наїздом на нього транспортного засобу і за такі дії відповідача [PERSON] постановою Харківського апеляційного суду від 05.07.2023 року визнано винним за ст. 124 КУпАП, так він нехтуючи вимогами п. 12.1., 13.3 ПДР України, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на пішохода. Отже, виходячи з наведеного, беручи до уваги характер та тривалість моральних страждань, суд вважає за необхідне зменшити суму моральної шкоди до 15000,00 грн, оскільки вважає її такою що компенсує моральні переживання позивача. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Зважаючи на викладене, виходячи з принципів справедливості, виваженості та розумності, беручи до уваги характер та тривалість моральних страждань, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн, відмовивши в іншій частині позовних вимог за необґрунтованістю. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Розподіл судових витрат. Згідно ст.141 ЦПК України, суд пропорційно задоволеним позовним вимогам стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на оплату судового збору та професійну правничу допомогу в розмірі 5241,92 грн (15000грн х 100%/51000грн=29,41%; 17823,60 грн х 29,41%/100%=5241,92 грн). Відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1187, ЦПК України,

Outcome: partial