Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просив визнати договір позики від 08.10.2021 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08.10.2021 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 426500,00 грн., що на день підписання еквівалентно 16120 доларів США. Позивач зобов`язався повернути позику до 08.10.2022 року. З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є машиномісце № [NUMBER] в підземному автопаркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 15,6 кв.м. Позивач зазначив, що він виконував свої кредитні зобов`язання у повному обсязі та розмірі, здійснював повернення позиченої суми грошей шляхом передачі грошей через довірену особу [PERSON] , а саме: 08.11.2021 року [PERSON] отримала для передачі [PERSON] суму в розмірі 260,00 доларів США; 01.12.2021 року [PERSON] отримала для передачі [PERSON] суму в розмірі 270,00 доларів США; 10.01.2022 року [PERSON] отримала для передачі [PERSON] суму в розмірі 300,00 доларів США. Проте, починаючи з березня 2022 року позивач не має фінансової можливості повернути позичену суму через втрату усіх видів доходу, що було зумовлено військовою агресією рф та введенням воєнного стану на території України. Зазначив, що фактично йому було надано 10000 доларів США, а не 16120,00 доларів США, що є грубим порушенням умов договору. Відповідно, [PERSON] при укладенні договору позики від 08.10.2021 року мала на меті зовсім інші наміри, ніж це було вказано в договорі, про що позивачу не було відомо. Також зазначив, що позику було надано в іноземній валюті. Разом з цим, на момент укладання спірного договору, індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором була відсутня. Крім того, відповідач не проінформувала позивача у письмовій формі під час укладання договору про ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу. На підставі викладеного вважає, що договір позики є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 29.05.2023 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову та заява про розгляд справи в загальному позовному провадженні. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.05.2023 року у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.06.2023 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. 13.06.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що позивач не надав жодних доказів того, що він втратив всі види доходу, а тому твердження про те, що він не має можливості повернути суму позики є необґрунтованими та крім того, дані обставини не є підставою для визнання договору позики недійсним. Крім того, посилання позивача на статтю 1054 ЦК України є необґрунтованим, оскільки дана стаття не підлягає застосуванню до даних спірних правовідносин. Щодо посилань позивача на те, що йому фактично було видано 10000 доларів США, а не 16120 доларів США не відповідають дійсним обставинам, оскільки на оригіналі договору позики міститься напис зроблений позивачем власноручно «підтверджую факт отримання коштів за цим договором в повному обсязі», під яким міститься підпис позивача та дата вчинення напису. Також зазначила, що відповідач пр. укладенні договору позики і передачі позивачу грошових коштів не зобов`язаний був отримувати індивідуальну ліцензію НБУ для цього, а тому відсутнє порушення вимог чинного законодавства. Так само, чинне законодавство не містить вимог щодо обов`язкового письмового інформування позикодавцем позичальника про валютні ризики. З урахуванням викладеного просила відмовити у задоволенні позову. 21.06.2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.06.2023 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Встановлено, що 08.10.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач надав у борг позивачу грошові кошти в сумі 426500,00 грн., що на день укладання договору за курсом НБУ становило 16120,00 доларів США. Строк повернення позики до 08.10.2022 року. З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є машиномісце № [NUMBER] в підземному автопаркінгу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 15,6 кв.м. Позивач просив визнати недійсним договір позики від 08.10.2021 року посилаючись на те, що починаючи з березня 2022 року він не має фінансової можливості повернути позичену суму через втрату усіх видів доходу, що було зумовлено військовою агресією рф та введенням воєнного стану на території України. Крім того, зазначив, що фактично він отримав позику в сумі 10000 доларів США, а не 16120,00 доларів США. Тобто, на думку позивача, відповідач [PERSON] при укладенні договору позики від 08.10.2021 року мала на меті зовсім інші наміри, ніж це було вказано в договорі, про що позивачу не було відомо. Також, позику було надано в іноземній валюті. Разом з цим, на момент укладання спірного договору, індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором була відсутня. Крім того, відповідач не проінформувала позивача у письмовій формі під час укладання договору про ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу. На підставі викладеного вважає, що договір позики є таким, що не відповідає чинному законодавству України, є несправедливим та повинен бути визнаний недійсним. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України, договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Згідно до вимог ст. 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (ч. 2 ст. 215 ЦК). Цивільним кодексом України передбачені підстави недійсності правочину, зокрема підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також: інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей., яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Разом з тим, належних доказів, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи. Слід зазначити, що твердження позивача про те, що він фактично отримав позику в сумі 10000 доларів США спростовуються змістом нотаріально посвідченого договору позики від 08.10.2021 року, в якому зазначено, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним від позикодавця грошей в сумі 426500,00 грн., що еквівалентно 16120 доларів США (п.4.1 договору). Крім того, в правовідносинах, які виникли між позивачем і відповідачем, кредитором є фізична особа та до цих правовідносин мають застосовуватись норми §1 глави 71 підрозділу 1 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України, а тому застосування до даних правовідносин ст. 1054 ЦК України, на яку посилається позивач є необґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц висловила свою позицію щодо можливості надавати позику в іноземній валюті, зазначивши, що у ч. 4 ст. 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особі, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладання, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Таким чином, відповідач при укладанні договору позики і передачі позивачу грошових коштів не зобов`язана була отримати індивідуальну ліцензію НБУ для цього, а тому відсутнє з його боку будь-ке порушення чинного законодавства. Також слід зазначити, що чинне законодавство не містить вимог щодо обов`язкового письмового інформування позикодавцем позичальника про валютні ризики. Крім того, саме з метою уникнення валютних ризиків в договорі позики вказаний еквівалент суми позики до долару США. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, достатніх для визнання недійсними договору позики від 08.10.2021 року. Натомість, узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачкою підтверджується змістом розписки, яка власноручно нею складена. З надано до суду примірника договору вбачається, що в ньому зазначена суму позики, порядок надання та повернення позики, зазначений розмір пені у разі порушення строків повернення позики, строк дії договору та інше. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При укладенні договору позики сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України. За вказаних обставин відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання недійсним даного договору. Посилання позивача на те, що через військову агресію рф він втратив усі види доходів, не є підставою для визнання договору позики недійсним.

Outcome: dismissed