Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Позивач - Моторно (транспортне) страхове бюро України у серпні 2023 року звернулось до суду в порядку цивільного судочинства з вищевказаним позовом до відповідача та просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь інфляційні втрати у розмірі 41 447 грн. 20 коп., 3% річних в розмірі 9 268 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 2 684 грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно рішення Оболонського районного суду м.Києва від 17 вересня 2019 року по цивільній справі №756/8485/18 відповідач [PERSON] зобов`язаний був сплатити на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму боргу в розмірі 79 914 грн. 00 коп., яка складається з відшкодування витрат, пов?язаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 77 502 грн. 00 коп., витрати за послуги аварійного комісара в сумі 650 грн. та 1 762 грн. судовий збір. Рішення суду набрало законної сили 18 жовтня 2019 року. На виконання вищезазначеного рішення судом видано два виконавчих листи, які було направлено у Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві. Станом на 30 серпня 2023 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 вересня 2019 року боржником, [PERSON] , не виконано. Позивач вважає, що з дня набрання чинності рішення у відповідача виникли зобов?язання перед позивачем щодо сплати боргу, який на сьогоднішній день не сплачений, у зв?язку з чим, мають бути нараховані інфляційні втрати та 3% річних за період з 19 жовтня 2019 року по 30 серпня 2023 року. Так, згідно розрахунку інфляційні втрати за період з 19 жовтня 2019 року по 30 серпня 2023 року склали 41447 грн. 20 коп., 3% річних за період з 19 жовтня 2019 року по 30 серпня 2023 року склали 9268.00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2023 року справу передано для розгляду головуючому судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14.09.2023 року відкрито провадження у справі та визначено, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином та своєчасно, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час був повідомлений належим чином та своєчасно, як шляхом направлення судової повістки, за адресою місця проживання, однак повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 17.09.2019 року задоволено позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування та стягнуто з відповідача на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України завдану майнову шкоду у сумі 77 502 грн. 00 коп., витрати на аварійного комісара у розмірі 650 грн. 00 коп. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1 762 грн. 00 коп. Рішення суду набрало законної сили 18.10.2019 року, та на виконання зазначено рішення видано виконавчі листи, які в подальшому були передані до Оболонського відділу ДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) на примусове виконання. Згідно постанови Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про повернення виконавчого документа від 22.03.2023 року встановлено, що заходи здійснені державним виконавцем щодо розшуку майна виявилися безрезультатними. Разом із тим, у період з 19 жовтня 2019 року по 30 серпня 2023 року [PERSON] добровільно не виконав рішення суду, у зв`язку із чим позивачем нараховано за вказаний період інфляційні втрати в розмірі 41 447 грн. 20 коп. та 3% річних в сумі 9 268 грн. 00 коп. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, підтвердженого судовим рішенням. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.09.2019 року у справі №756/8485/18. Грошове зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди за рішенням суду на даний час не виконано. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Відповідач був обізнаний про грошове зобов`язання, що підтверджується ухваленим рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 17.09.2019 року у справі №756/8485/18, яке набрало законної сили 18.10.2019, та порушив вказане грошове зобов`язання, у зв`язку із чим, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18). Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, крім того, суд бере до уваги розрахунок суми заборгованості, поданий позивачем, оскільки заперечень від відповідача щодо такого розрахунку не надходило. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 2 684 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved