Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому просить: - припинити з дати подання позову до суду стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.12.2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття, згідно рішення Богунського районного суду м. Житомира від 26.03.2020 року у справі за № 295/18580/19; - стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду та до досягнення [PERSON] повноліття, згодом стягувати з відповідача аліменти в розмірі частини всіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення [PERSON] повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З позивача на користь відповідача за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.03.2020 року стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.12.2019 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. \~ \~ \~ \~Рішенням Житомирського районного суду від 23.05.2023 року визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком. З огляду на викладене, виникла необхідність припинити стягнення аліментів на користь відповідача та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей. ІІ. Процедура та позиції сторін. \~ \~ \~ \~Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 16). Заяв по суті справи до суду не надійшло. Відповідач не скористалась своїм процесуальним правом та не направила до суду відзив на позовну заяву, про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином. Однак, копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позову з доданими до нього документами направлені відповідачу повернулись на адресу суду не врученими адресату, з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 21-22). Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутністю за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128\~ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18 провадження № 61-185св23. У наданий в ухвалі строк від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. ІІІ. Фактичні обставини справи, які встановлені судом. Так, судом встановлено, що сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12, 13). Відповідно з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00023542726 від 31.07.2019 року (а.с. 7) шлюб сторін розірвано. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 26.03.2020 року у справі № 295/18580/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.12.2019 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 8). 13.07.2022 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 11). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23.05.2023 року (а.с. 9-10) визначено місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 27 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою ВР№ 789ХІІ від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). Зі змісту ст. 181 СК України вбачається, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина. При цьому, відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За ч. 3 ст. 181, ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно зі ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у статтях 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або дитина проживає з батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь відповідача на утримання спільних дітей сторін, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). V. Висновок суду. Оцінивши обставини, передбачені ст.ст. 179, 273 СК України, суд дійшов висновку, що позивачем доведено та обґрунтовано наявність правових підстав для припинення стягнення аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача на утримання дітей, оскільки судом встановлено, що діти за рішенням суду проживають з батьком - позивачем по справі та знаходиться на повному його матеріальному утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати звернення до суду, як про це просив у позовній заяві позивач. Разом з тим, враховуючи обставини справи, оцінюючи матеріальний стан сторін, їх сімейний стан, а також те, що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів про неможливість стягнення з неї аліментів, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення [PERSON] повноліття, після чого стягувати щомісячно з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення останнім повноліття. Стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] припинити з 24.07.2023 року, розпочавши стягнення на користь позивача з 24.07.2023 року. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню. VI. Розподіл судових витрат по справі. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн - за вимогу щодо припинення стягнення аліментів та 1073,60 грн - на користь держави за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved