Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Відповідач) на її користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 7617 грн. 75 коп., а також 2500 грн. у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 07 лютого 2004 року працює на підприємстві Відповідача Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - касиром товарним. Пунктом 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між начальником Криворізької дирекції залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18 березня 2015 року, дія якого була продовжена на 2017-2021 роки і до укладення колективного договору АТ «Укрзалізниця», встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачується згідно з положенням за письмовою заявою матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Так, за період 2017-2021 років позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка за період із 16 жовтня 2017 року по 15 листопада 2017 року їй була нарахована та виплачена у розмірі 2105 грн. 00 коп., замість 3200 грн. 00 коп., за період із 16 серпня 2018 року по 16 вересня 2018 року - у розмірі 2301 грн. 25 коп., замість 3723 грн. 00 коп., за період із 08 вересня 2019 року по 08 жовтня 2019 року у розмірі 2508 грн. 75 коп., замість 4173 грн. 00 коп., за період із 08 жовтня 2020 року по 08 листопада 2020 року у розмірі 2746 грн. 25 коп., замість 4723 грн. 00 коп. та за період із 08 грудня 2021 року по 20 січня 2022 року у розмірі 4540 грн. 50 коп., замість 6000 грн. 00 коп., тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Відтак, сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період становить 7617 грн. 75 коп. Так, позивач вважає, що Відповідач допускає тривале порушення її прав як працівника, у зв`язку з чим вимушена була звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.07.2023 року зазначена позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Представник Відповідача скористався своїм правом і надав до суду відзив на позов, згідно з яким просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі зважаючи на наступне. Так, зазначено, що зі змісту позовної заяви вбачається, що вказаний спір виник з приводу виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, а тому відповідно до ч. 1\~ст.\~2\~Закону України\~«Про порядок\~вирішення колективних\~трудових спорів\~(конфліктів)» цей спір є колективним трудовим спором, а тому вказана справа взагалі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України викладеними в ухвалі від 07.05.2009 у справі №6-22269св08; Великої Палати Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі №916/2721/18 та Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №479/58/19. Крім того, зазначено, що п. 3.1.14 Колективного договору на 2011-2015 роки, укладеного між начальником Криворізької дирекції залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18 березня 2015 року, дія якого була продовжена на 2017-2021 роки, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому, відповідно до п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, встановлено що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Таким чином, у відповідності до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, вказаний вище Колективний договір в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати є недійсним, оскільки прямо суперечить положенням п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Отже, Відповідач вважає, що будь-яких порушень при нарахуванні позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення допущено не було, позаяк фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина. Відповідно до ч. 5\~ст.\~279\~ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотання учасників провадження про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно трудової книжки на ім`я позивача, остання з 07 лютого 2004 року працює на підприємстві Відповідача Криворізькій дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - касиром товарним (а.с.15-17). Як убачається зі змісту позову та Відповідачем не заперечується, позивачу з 16 жовтня 2017 року по 15 листопада 2017 року, з 16 серпня 2018 року по 16 вересня 2018 року, з 08 вересня 2019 року по 08 жовтня 2019 року, з 08 жовтня 2020 року по 08 листопада 2020 року та з 08 грудня 2021 року по 20 січня 2022 року надавалась щорічна тарифна відпустка до якої нараховувалась матеріальна допомога на оздоровлення. Згідно наявних в матеріалах справи табуляграм за жовтень 2017 року, серпень 2018 року, вересень 2019 року, жовтень 2020 року та грудень 2021 року, позивачу була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік у розмірі 2105 грн. 00 коп., за 2018 рік у розмірі 2301 грн. 25 коп., за 2019 рік у розмірі 2508 грн. 75 коп., за 2020 рік у розмірі 2746 грн. 25 коп. та за 2021 рік у розмірі 4540 грн. 00 коп. (а.с.18-22). Отже, звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з Відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач посилалась на те, що Відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.14 Колективного договору. Згідно\~ст.\~10\~КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до\~ст. 13 КЗпП України\~та\~ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України\~визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно\~ст.\~18\~КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2\~ст.\~97\~КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Так, згідно з п. 3.1.14. Колективного договору на 2015 рік, укладеного між начальником Криворізької дирекції залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18 березня 2015 року, дія якого була продовжена на 2017-2021 роки і до укладення колективного договору АТ «Укрзалізниця», встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачується згідно з положенням за письмовою заявою матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.23-30). Однак, як убачається з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, відповідно до спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації за №П-5-8г/а від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с.31). Разом з тим, спільною Постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації від 10.06.2021 №П-13-85г постановлено при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50% тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня (податкового) звітного року. Між тим, згідно з п. 1.4. вказаного вище Колективного договору, необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціально-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджуються на спільному засідання керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші на конференції трудового колективу. Відповідно до\~Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття вказаної спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації за №П-5-8г/а від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць - на рівні 1684 грн., а відтак, 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2105 грн. Відповідно до\~Закону України\~«Про державний бюджет України на 2018 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1841 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2301 грн. 25 коп., при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн. Відповідно до\~Закону України\~«Про державний бюджет України на 2019 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2007 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2508 грн. 75 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн. Відповідно до\~Закону України\~«Про державний бюджет України на 2020 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2197 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2746 грн. 25 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена до 01 вересня 2020 року на рівні 4723 грн., а з 01 вересня 2020 року на рівні 5000 грн. Відповідно до\~Закону України\~«Про державний бюджет України на 2021 рік»\~прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2481 грн., при цьому мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена до 01 грудня 2021 року на рівні 6000 грн., а з 01 грудня 2021 року на рівні 6500 грн. Таким чином, прийняття 31 березня 2017 року спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації за №П-5-8г/а від 31.03.2017 року та прийняття 10 червня 2021 року спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і президії Криворізької територіальної профспілкової організації від 10.06.2021 №П-13-85г є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, а відтак указані постанови повинні були прийматись не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва дирекції і профспілкової організації, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент їх прийняття мінімальна заробітна плата по Україні була більшою. Разом з тим, суд зауважує, що розмір мінімальної заробітної плати є більшим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом та більшим за два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених законодавством і в наступні спірні роки (2018, 2019, 2020, 2021), за які позивачу нараховувалась та виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, а тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не вказані спільні Постанови, які погіршують становище працівників, а саме п. 3.1.14. Колективного договору. При цьому, суд не приймає доводи Відповідача стосовно того, що п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах\~та угодах\~усіх рівнів.\~ Так,\~ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд вважає, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Як зазначалося вище,\~відповідно до\~Законів України «Про державний бюджет України на 2017 рік», «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», «Про державний бюджет України на 2021 рік», встановлений розмір мінімальної заробітної плати по Україні був вищим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого законом, а відтак, врахування положень п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» при нарахуванні та виплаті, в даному випадку, позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення погіршує її становище, зменшуючи розмір належної їй до виплати допомоги, а тому не мають зворотної сили та не можуть бути застосовані при визначенні розміру такої допомоги, позаяк замість того, щоб отримати за 2017 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3200 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2105 грн. 00 коп., недоотримавши при цьому 1095 грн. 00 коп., замість того, щоб отримати за 2018 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3723 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2301 грн. 25 коп., недоотримавши при цьому 1421 грн. 75 коп., замість того, щоб отримати за 2019 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 4173 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2508 грн. 75 коп., недоотримавши - 1664 грн. 25 коп., замість того, щоб отримати за 2020 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 5000 грн. 00 коп. (не 4723 грн. 00 коп. як позивач зазначає у своєму позові, оскільки мінімальна заробітна плата у такому розмірі була встановлена до 01 вересня 2020 року, тобто до того, як позивач перебувала у щорічній відпустці та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення), позивач отримала лише 2746 грн. 25 коп., недоотримавши - 2253 грн. 75 коп. та замість того, щоб отримати за 2021 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6500 грн. (не 6000 грн. 00 коп. як позивач зазначає у своєму позові, оскільки мінімальна заробітна плата у такому розмірі була встановлена до 01 грудня 2021 року, тобто до того, як позивач перебувала у щорічній відпустці та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення) 00 коп., позивач отримала лише 4540 грн. 50 коп., недоотримавши при цьому 1960 грн. 00 коп. Не приймає до уваги також суд посилання Відповідача на недійсність у відповідності до положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, положень колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, як таких, що суперечать п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки відповідно до\~ст.\~9\~КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. При цьому, стаття 9 КЗпП\~не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. Разом з тим, суд не приймає до уваги посилання Відповідача на позиції судів вищих інстанцій, а саме викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №916/2721/18, оскільки сторонами у вказаній справі є первинна профспілкова організація та роботодавець, а спір виник щодо визнання недійсним пункту колективного договору, яким, як стверджує позивач, визначено порядок здійснення господарської діяльності Підприємства, в ухвалі Верховного Суду України від 07.05.2009 року у справі №6-22269св08, згідно якої конфлікт виник між однією з профспілкових організацій, діючих на підприємстві та підприємством (роботодавцем) щодо невчинення останнім дій, направлених на переукладення колективного договору та в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №479/58/19, позаяк у вказаній справі спір виник між первинною профспілковою організацією працівників ліцею та ліцеєм (роботодавцем) про визнання недійсним колективного договору на 2018-2023 роки. Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що положеннями п. 3.1.14. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, суд вважає за необхідне при визначенні позивачу розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розмірів мінімальної заробітної плати по Україні встановлених на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, а тому приходить до висновку, що з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена останній матеріальна допомога на оздоровлення в загальному розмірі 7617 грн. 75 коп., що складається з: 1095 грн. 00 коп. - недоплаченої допомоги за 2017 рік, 1421 грн. 75 коп. - недоплаченої допомоги за 2018 рік, 1664 грн. 25 коп. - недоплаченої допомоги за 2019 рік, 1976 грн. 75 коп. - недоплаченої допомоги за 2020 рік, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати визначеної позивачем у розмірі 4723 грн. 00 коп., а не з розміру 5000 грн. 00 коп. як визначено з 01 вересня 2020 року Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік», позаяк суд не може вийти за межі пред`явлених позовних вимог, та 1460 грн. 00 коп. недоплаченої допомоги за 2021 рік, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати визначеної позивачем у розмірі 6000 грн. 00 коп.. Відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову,\~з Відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. Стосовно вимоги про стягнення з Відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 3\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч.1, 2\~ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3\~ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 4-6\~ст.137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, судом установлено, що 07 червня 2023 року між адвокатом Товкун А.В. та позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги №07/06/02 (а.с.38-43,46). На підтвердження витрат, понесених на правничу допомогу, суду було надано акт №1 про надання правової допомоги від 07.06.2023 року та розрахункову квитанцію серії 03 ААВ №3254053 від 07.06.2023 року, згідно з якими адвокат надав клієнту наступні послуги: усна консультація щодо підстав для звернення до суду 500 грн. та складання позовної заяви, ксерокопіювання її та доданих до неї документів у кількості відповідно до кількості сторін у праві та подання позовної заяви до суду 2000 грн. (а.с.44-45). Відтак, з Відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. 00 коп. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved