Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

21.12.2022 року до Красноокнянського районного суду Одеської області з Котовського міськрайонного суду Одеської області надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Профіт Капітал" до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 16725,19 грн., для розгляду за підсудністю. В обґрунтування позовних вимог, після їх уточнення, представник позивача посилався на те, що 06.07.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №Z52.336.70210, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 7688, включаючи витрати на страховий платіж (за наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно умов Договору кредиту та Додатками до даного договору. За користування кредитом Позичальник сплачує проценти в розмірі 0,0100% річних від залишкової суми кредиту. Також, позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,6900% від початкової суми кредиту. Реальна річна процентна ставка складає 136,1000%. На виконання вказаного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 7688 грн. строком до 06.07.2019 року, а Позичальник зобов`язалася повернути кредит разом з іншими платежами згідно з умовами договору. Разом з тим, [PERSON] своїх зобов`язань за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 03.12.2020 року заборгованість останньої становить 14756,95 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом 2039,21 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 2504,90 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями 10212,84 грн. 03.12.2020 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №12/90, за умовами якого ТОВ «Профіт Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги за договором №Z52.336.70210 від 06.07.2016 року, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] . Тому, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором №Z52.336.70210 від 06.07.2016 року, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 16725,19 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту 2039,21 грн.; заборгованість за відсотками 2504,90 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями 10212,84 грн.; заборгованість за 3% річних за користування кредитом 477,79 грн.; заборгованість за інфляційними витратами 1490,45 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2481 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. Після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, ухвалою від 06.01.2023 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою від 07.02.2023 року позовна заява була залишена без руху. 21.02.2023 року до суду надійшли виправлення недоліків позовної заяви, а також позовна заява в новій редакції та справа була призначена до судового розгляду. Ухвалою від 13.06.2023 року судом задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 19.09.2023 року до суду надійшли витребувані докази. Відповідачем [PERSON] до суду подані письмові пояснення, в яких відповідач просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності щодо усіх заявлених позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 16725,19 грн. та відмовити повністю в задоволенні позову. В обгрунтування своїх заперечень відповідач зазначила, що дійсно 06.07.2016 року між нею та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір, за яким вона отримала грошові кошти в сумі 7688 грн. та мала здійснювати погашення заборгованості за графіком щомісячних платежів. У період з 04.08.2016 року і до 21.02.2017 року вона\~ виконувала\~ взяті\~ на\~ себе\~\~ зобов`язання та за цей період нею було сплачено загалом 7240 грн., що підтверджується квитанціями Ощадбанку. Починаючи з 22.02.2017 року, вона перестала сплачувати кошти за вказаним кредитним зобов`язанням і дотепер не сплачує. Згідно з приписами ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). В даній справі строк договору між нею та АТ «Ідея Банк» окремо не визначався, а був погоджений строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Повернення кредиту та сплату відсотків вона мала здійснювати щомісячними платежами, розмір яких різнився в залежності від поточного місяця, у якому здійснювалася плата, згідно погодженого графіку, упродовж всього строку кредитування. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують її обов`язок повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право позивача слід вважати порушеним з моменту порушення терміну внесення чергового платежу. Отже, оскільки за умовами договору вона мала виконувати зобов`язання, зокрема з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування (36 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починався з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Згідно з ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Визначений законом загальний строк позовної давності сплив щодо сплати платежу 23.03.2017 року, а тому відповідач просила застосувати наслідки спливу строків позовної давності до платежів за кредитним договором, строк погашення за якими збіг до моменту звернення позивача до суду. Крім того, відповідач посилалася на те, що при підписанні умов кредитного договору, АТ «Ідея Банк», як кредитор, діяв недобросовісно та несправедливо по відношенню до неї, як споживача фінансових послуг, встановлюючи в договорі комісію за обслуговування кредиту, тим самим суперечачи Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім цього, вказане заборонялося, зокрема, постановою правління Національного банку України від 10.05.2017 року №168. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року за №168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо). Аналіз наведених норм, на думку відповідача, дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є правовою передумовою для відмови у стягненні із відповідача відповідної заборгованості. У розділі першому Кредитного договору передбачено, що за «обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,6900% від початкової суми кредиту». З урахуванням зазначеного, на думку відповідача, безпідставним є включення до ціни позову суми за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки такий пункт, на момент укладення кредитного договору, повністю суперечив нормам споживчого законодавства, а тому є нікчемним відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів». Тому вона переконана у відсутності правових підстав для стягнення з неї заборгованості по комісії в сумі 10212,84 грн., у зв`язку з чим просила у задоволенні позову в цій частині відмовити. Крім того, номер рахунку, за яким позивачем надано виписку, не прослідковується за жодним із доданих до позовної заяви документів, оскільки за умовами договору, платежі здійснюються за транзитним рахунком № [NUMBER] , з якого проводиться погашення заборгованості по кредиту. Тому, на думку відповідача, є незрозумілим, яким чином вона пов`язана з рахунком, виписка платежів по якому надається на розгляд суду, оскільки номер рахунку, який відкрито у АТ «Ідея Банк» та номер рахунку, на який вона здійснювала погашення, є відмінними від рахунку, який зазначений у згаданій виписці. Щодо стягнення 3% річних, то, на думку відповідача, для цього відсутні правові підстави, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. За умовами договору, вона мала здійснювати погашення заборгованості за графіком щомісячних платежів. Останнє погашення кредиту вона здійснила ще 21.02.2017 року. Перебіг позовної давності, на думку відповідача, почався з моменту неналежного виконання нею обов`язку з внесення чергового платежу, а саме з 10.03.2017 року, а позивач звернувся до суду з позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, 21.01.2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Тому вона просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності та відмовити в позові. Від представника позивача до суду також надійшли письмові пояснення, в яких представник позивача просив позов задовольнити, виходячи з наступного. Щодо комісії, то за умовами договору сторони погодили розмір щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, а відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Крім того, відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Після укладення договору, відповідач виконувала його умови та покладені на неї обов`язки, сплачуючи тіло кредиту, відсотки та комісію, що, на думку представника позивача, свідчить про свідоме визнання позивачем умов договору, в тому числі його оспорюваних умов. Також у Законі України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору) в абз.2 ч.4 ст.11 вказано, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості була зазначена в пункті 1.5 Кредитного договору та графіку щомісячних платежів. Верховний Суд по справі №718/194/17, що відображено в постанові від 10.10.2019 року (провадження №61-29385сво18) зазначив, що відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При укладенні договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та, підписавши договір, відповідач засвідчила, що вона погодилась з його умовами, у тому числі і з комісією за обслуговування кредиту. Щодо строку позовної давності, то на думку представника позивача, вказані строки не пропущено, з урахуванням того, що перебіг позовної давності щодо кожного місячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. При цьому, у постанові від 01.12.2021 року по справі №373/651/20 Верховний Суд зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У той же час, Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) установлено на території України карантин з 19.12.2020 року до 30.06.2023 року.\~ Тому, з огляду на карантинні обмеження, які діяли на момент закінчення строку позовної давності, вимоги ст.257, ч.5 ст.267 ЦК України та пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, представник позивача вважає, що строки позовної давності були перервані на період дії карантину. Останній платіж відповідач здійснила 21.02.2017 року, чим фактично визнавала дію договору. Тому, на думку представника позивача, строки позовної давності до періодичних платежів, що станом на день набрання чинності Законом № 540-IX не було пропущено (починаючи з 06.03.2017 року), були продовжені до закінчення дії карантину та, за таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню в межах строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.76-78/. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином /а.с.163/. При цьому, в долученому до матеріалів справи клопотанні просила розглядати справу у її відсутність до повного завершення розгляду справи. Позов не визнає /а.с.88/. Тому справа розглянута у відсутність сторін, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Частиною 1 ст.204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 06.07.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z52.336.70210, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 7688 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), строком на 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,0100% річних, а також щомісячної плати за кредитне обслуговування в розмірі 3,6900% від початкової суми кредиту, а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього Договору та Додатком №1 від 6.7.2016 року до даного договору, який становить його невід`ємну частину /а.с.5-6, 7/. При цьому, п.5.6 кредитного договору визначено, що згідно постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, реальна річна процентна ставка складає 136,1000%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 10214,0100 грн. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення Позичальником грошових зобов`язань відповідно до п.2.1 цього Договору. Згідно з п.4.1 кредитного договору, позичальник погоджується на страхування майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, пов`язані з життям застрахованої особи. При цьому, 06.07.2016 року між [PERSON] та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя», укладено Договір добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті нещасного випадку. Страхова сума за цим договором встановлена в розмірі 6200 грн. Розмір страхового внеску 1488 грн., сплата якого здійснюється Страхувальником одноразово при укладенні Договору /а.с.10/. За умовами п.1.3 кредитного договору, Позичальник доручає та дає розпорядження Банку переказати в безготівковій формі кредитні кошти: 1) Позичальнику в належній до виплати частині за такими реквізитами: ПАТ «Платинум -Банк», 380388, 2378905888, 26254781404201; 2) Страховику в частині суми страхового платежу, належного Страховику через транзитний рахунок Банку. Після укладення договору оформлено ордер-розпорядження про видачу кредиту в сумі 6200 грн. та ордер-розпорядження про сплату страхового платежу в сумі 1488 грн. /а.с.9/. Факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідач визнає, про що зазначила у відзиві на позов. Згідно з п.2.1 кредитного договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за кредитне обслуговування в 36 щомісячних внесках, включно до 6 дня/числа кожного місяця згідно Додатку №1 до даного договору. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № [NUMBER] в Банку, МФО 336310, ЄДРПОУ 19390819, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за кредитне обслуговування; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових відсотків та строкової плати за кредитне обслуговування; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п.2.4 цього Договору; 6) погашення іншої заборгованості. Нарахування процентів здійснюється 2 рази на місяць, а плата за кредитне обслуговування нараховується щомісяця, до дати сплати щомісячного внеску. Нарахування процентів і плати за кредитне обслуговування припиняється після повного повернення кредиту, а також у інших випадках, передбачених цим договором. Базою для нарахування процентів є непогашена сума кредиту, базою для нарахування плати за кредитне обслуговування є початкова сума кредиту. Графік щомісячних платежів Позичальник за цим Договором в розрізі сум погашення кредиту, процентів і плати за кредитне обслуговування (Графік щомісячних внесків) є невід`ємною частиною цього Договору. Згідно довідки-розрахунку заборгованості відповідача, складеної АТ «Ідея Банк» станом на 03.12.2020 року, на думку АТ «Ідея Банк», відповідач має заборгованість за кредитним договором Z52.336.70210 від 06.07.2016 року в загальному розмірі 14756,95 грн., з них: заборгованість за основним боргом 2039,21 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 2504,90 грн., заборгованість за комісіями 10212,84 грн. /а.с.15/. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.526, 1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний належним чином виконувати взяті зобов`язання, повернути кредит та сплатити проценти, в строки та в порядку, що встановлені договором. При цьому, відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання, або не виконав його в строк, передбачений договором. Ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. При цьому, згідно з абзацом 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Тому, виходячи із аналізу абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України, після спливу визначеного договором строку позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється. Така позиція суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, у пунктах 53-55. За умовами договору, сторони визначили строк кредитування 36 місяців. Договір укладено 06.07.2016 року, а отже, строк кредитування закінчився 06.07.2019 року. Тобто, разом з закінченням строку кредитування припинилось право АТ «Ідея Банк» нараховувати відсотки за користування кредитом. Разом з тим, як вбачається з наданого АТ «Ідея Банк», на виконання ухвали суду про витребування доказів, детального розрахунку по кредиту № Z52.336.70210 /а.с.168/, станом на 06.07.2019 року, тобто на останній день встановленого договором 36-місячного строку кредитування, розмір нарахованих відсотків склав 0,49 грн. При цьому, після закінчення строку кредитування, АТ «Ідея Банк» продовжило нараховувати відсотки за користування кредитом та нараховувало їх до 06.11.2020 року. Тому суд вважає, що, починаючи з 07.07.2019 року, відсотки за користування кредитом АТ «Ідея Банк» було нараховано без відповідних правових підстав, а тому розмір нарахованих відсотків в межах строку кредитування склав 0,49 грн. Щодо плати за кредитне обслуговування (комісії), суд прийшов до такого. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення кредитного договору Z52.336.70210 від 06.07.2016 року (втратили чинність 10.06.2017 року),\~ банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної плати за кредитне обслуговування, ПАТ «Ідея Банк» не зазначило, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, а тому нарахування вказаної плати за кредитне обслуговування є порушенням п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16. Тому, суд приходить до висновку, що нарахування плати за кредитне обслуговування не відповідає вимогам закону, а тому підстави для включення розміру вказаної плати до складу зобов`язань відповідача за зазначеним кредитним договором відсутні. Таким чином, належними зобов`язаннями відповідача за кредитним договором є повернення тіла кредиту в сумі 7688 грн. та сплата відсотків за користування кредитом в межах строку кредитування в сумі 0,49 грн., а всього 7688,49 грн. Як вбачається з долучених відповідачем до відзиву копій квитанцій, відповідач здійснила 6 платежів на погашення заборгованості за кредитом на загальну суму 6730 грн., а саме: 04.08.2016 року 1000 грн., 08.08.2016 року 5000 грн., 11.11.2016 року 500 грн., 20.12.2016 року 80 грн., 10.01.2017 року 50 грн., 21.02.2017 року 100 грн. /а.с.94, 95, 96, 97, 98, 99/. З урахуванням зазначеного, залишок заборгованості відповідача за кредитним договором складає 958,49 грн. (7688,49 грн. 6730 грн.), що є заборгованістю за тілом кредиту. За договором факторингу №12/90, укладеним 03.12.2020 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал», ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до боржників АТ «Ідея Банк», включно і до відповідача [PERSON] за договором Z52.336.70210 від 06.07.2016 року. Зазначене підтверджено копією вказаного договору факторингу, Реєстром Боржників до вказаного договору факторингу та платіжними дорученнями про перерахування ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» на розрахунковий рахунок АТ «Ідея Банк» плати за відступлення права вимоги згідно договору факторингу №12/90 від 03.12.2020 року /а.с.24-26, 27-29, 30, 31/. 02.12.2021 року позивачем відповідачу була надіслана досудова вимога від 30.11.2021 року, в якій повідомлено про відступлення АТ «Ідея Банк» на користь позивача права грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором (Z52.336.70210 від 06.07.2016 року) та зазначено про необхідність сплатити заборгованість за вказаним договором на рахунок позивача /а.с.17, 18, 19/. Згідно зі ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). П.1 ч.1 ст.512, ст.514, ч.1 ст.516 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач, як новий кредитор, набув право вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором на суму 958,49 грн. Крім того, за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так як відповідач не повернула кредит у встановлений договором термін, тобто прострочила виконання грошового зобов`язання, то відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, на вимогу кредитора вона зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних за період з 03.12.2020 року, тобто починаючи з дня укладення договору факторингу, за яким він набув право грошової вимоги до відповідача, до 10.01.2022 року, а також вимогу про стягнення інфляційних втрат за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року, що відповідає вимогам закону, однак при їх розрахунку позивач виходив з розміру заборгованості відповідача 14756,95 грн., тоді як судом встановлено, що розмір заборгованості відповідача за кредитним договором склав 958,49 грн., а тому 3% річних та інфляційні втрати слід розраховувати саме з суми 958,49 грн. Таким чином, розмір 3% річних за період з 03.12.2020 року по 10.01.2022 року (404 дні) склав 31,83 грн. (958,49 грн. х 3% : 365 днів х 404 дні). Що стосується інфляції, то ставки індексу інфляції за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року, тобто за період, за який позивачем заявлено вимоги про стягнення втрат від інфляції, відповідають офіційним ставкам, наявним у відкритому доступі, а саме: - за грудень 2020 року 100,90%; - за січень 2021 року 101,30%; - за лютий 2021 року 101,00%; - за березень 2021 року 101,70%; - за квітень 2021 року 100,70%; - за травень 2021 року 101,30%; - за червень 2021 року 100,20%; - за липень 2021 року 100,10%; - за серпень 2021 року 99,80 %; - за вересень 2021 року 101,20%; - за жовтень 2021 року 100,90%; - за листопад 2021 року 100,80%. При цьому, виходячи з встановленого судом розміру заборгованості - 958,49 грн, розрахунок інфляції повинен мати такий вигляд: Грудень 2020 року: 958,49 грн. : 100 х 100,90 грн. =967,12 грн. (сума боргу з урахуванням інфляції); 967,12 грн. 958,49 грн. = 8,63 грн. (інфляція); Січень 2021 року: 958,49 грн. :100х101,30= 970,95 грн. 958,49 грн. = 12,46 грн. Лютий 2021 року: 958,49 грн. :100х101= 968,07 грн. 958,49 грн. = 9,58 грн. Березень 2021 року: 958,49 грн. :100х 101,70= 974,78 грн. 958,49 грн. = 16,29 грн. Квітень 2021 року: 958,49 грн. :100х 100,70= 965,2 грн. 958,49 грн. = 6,71 грн. Травень 2021 року: 958,49\~ грн. :100х 101,30 = 970,95 грн. 958,49 грн. = 12,46 грн. Червень 2021 року: 958,49 грн. :100х 100,20= 960,41 грн. 958,49 грн. = 1,92 грн. Липень 2021 року: 958,49 грн. :100х 100,10= 959,45 грн. 958,49 грн. = 0,96 грн. Серпень 2021 року: 958,49 грн. :100х 99,80 = 956,57 грн. 958,49\~ грн. = -1,92 грн. (тобто, втрати відсутні). Вересень 2021 року: 958,49 грн. :100х 101,20= 969,99 грн. 958,49 грн. = 11,50 грн. Жовтень 2021 року: 958,49 грн. :100х 100,90= 967,12 грн. 958,49 грн. = 8,63 грн. Листопад 2021 року: 958,49 грн. :100х 100,80= 966,16 грн. 958,49 грн. = 7,67 грн. Таким чином, загальний розмір втрат від інфляції за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року склав 96,81 грн. З урахуванням вищевикладеного, загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором складає 1087,13 грн. (з них: заборгованість за тілом кредиту 958,49\~ грн.; заборгованість за 3% річних 31,83 грн.; заборгованість за інфляційними втратами 96,81 грн.), і саме цей розмір заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. Так як позов задоволено частково (в розмірі 6,5%), то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у сумі 161,26 грн (2481 грн. х 6,5%). Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Так, між ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «ПРАВОВИЙ ДІАЛОГ» (Об`єднання) укладено договір про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року, за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язалося надати позивачу правову допомогу за його зверненням на довгостроковій основі, а позивач зобов`язався прийняти її та здійснити її оплату згідно з умовами договору /а.с.43-44, 45-46/. За умовами п.3.1 вказаного договору, Клієнт сплачує на користь Об`єднання винагороду у розмірі 15% від суми платежу, що надійшла Клієнту від Боржників в якості погашення заборгованості за реєстром боржників, а також додаткову фіксовану винагороду за підготовку та подання однієї позовної заяви згідно реєстру Боржників 2000 грн. Згідно з актом прийому-передачі наданої правової допомоги від 01.06.2022 року, Об`єднанням підготовлено та подано до суду 443 позовні заяви, в тому числі до [PERSON] за договором Z52.336.70210, відповідно до Реєстру Боржників, який є додатком до вищевказаного договору про надання правової допомоги. Загальний розмір винагороди, що належить до сплати за підготовку та подання до суду 443 позовних заяв складає 886000 грн. /а.с.47-48/. Вказаний розмір винагороди позивачем перераховано на рахунок АО «Правовий діалог» /а.с.50/. Як вбачається з позовної заяви, вона складена та подана до суду представником позивача - адвокатом Мартиненком В.В., як і інші процесуальні документи, які надійшли до суду від представника позивача, який згідно з наказом (розпорядженням) №ПД000000002 від 13.08.2021 року прийнятий на роботу до Адвокатського об`єднання «Правовий діалог» /а.с.1-3, 49/. Таким чином, матеріалами справи доведено розмір понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн. Вищевказані витрати на правову допомогу, суд визнає судовими витратами на професійну правничу допомогу, які були необхідними для забезпечення розгляду вказаної справи, а також співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також значенням справи для сторони, а тому вказані витрати підлягають розподілу між сторонами. При цьому, оскільки позов задоволено частково (в розмірі 6,5%), то судові витрати на професійну правничу допомогу також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі, пропорційному до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 130 грн. (2000 грн. х 6,5%). Таким чином, загальний розмір судових витрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 291,26 грн. (з них: судові витрати по сплаті судового збору 161,26 грн.; судові витрати на професійну правничу допомогу 130 грн.). Посилання відповідача на пропуск строку позовної давності є помилковими, виходячи з наступного. Так, у письмових поясненнях відповідач просила застосувати позовну давність та, як наслідок, відмовити у задоволенні позову /а.с.89-93/. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Оскільки кредитним договором не встановлена збільшена позовна давність, то правовідносини за зазначеним договором регулюються, виходячи із загальної позовної давності, тривалість якої, відповідно до ст.257 ЦК України, складає три роки. Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа 6-14 цс 14), за договором, що визначає щомісячні платежі, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Виходячи з вимог п.2.1 кредитного договору, відповідач зобов`язана здійснювати платежі на погашення кредиту щомісяця до 6 числа /а.с.5/. Як встановлено вище, залишок заборгованості відповідача за кредитним договором після внесення останньою платежів згідно вищевказаних квитанцій склав 958,49 грн. Згідно з графіком щомісячних платежів, який є додатком №1 до кредитного договору, відповідач зобов`язана була щомісяця у період з 06.08.2016 року до 06.07.2019 року, крім комісії, нарахування якої визнано судом неправомірним, сплачувати кошти на погашення тіла кредиту 213,58 грн. та від 0,06 грн. до 0,01 грн. на погашення відсотків. Оскільки залишок заборгованості відповідача склав 958,49 грн., то відповідачем не сплачено останні 5 платежів, а саме за період з 06.03.2019 року по 06.07.2019 року. Тому з 06.03.2019 року розпочався перебіг позовної давності. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 квітня 2014 року у справі №6-24цс14, позовна давність відповідно до ч.1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. Строк, як часова категорія, характеризується не лише початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до ч.1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановами Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 року, №500 від 17.06.2020 року, №641 від 22.07.2020 року, №760 від 26.08.2020 року, №956 від 13.10.2020 року строк карантину неодноразово продовжувався та було продовжено до 31.12.2020 року. Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) установлено на території України карантин з 19.12.2020 року до 30.06.2023 року. Враховуючи, що останнім днем для звернення до суду з позовом щодо платежу за 06.03.2019 року у межах строку позовної давності було 06.03.2022 року, однак строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України продовжено на час дії карантину, тобто до 30.06.2023 року, а позовна заява надійшла до Котовського міськрайонного суду Одеської області 18.03.2022 року, то позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Що стосується інших платежів, які відповідач мала здійснити 06.04.2019 року, 06.05.2019 року, 06.06.2019 року та 06.07.2019 року, то починаючи з 06.04.2019 року трирічний строк позовної давності діяв до 06.04.2022 року, а позов надійшов до суду 18.03.2022 року, а отже в межах строку позовної давності. Щодо інших аргументів представника позивача та відповідача, зазначених у письмових поясненнях, то Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року). Тому суд не вбачає необхідності аргументувати вищезазначені аргументи, виходячи із їх несуттєвості та малозначності для цієї конкретної справи.

Outcome: partial