Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Ларичева В.В. звернувся до суду з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва». Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір №42-УБ/2017/12, укладений від імені КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території від 15.02.2015. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 03.10.2001 позивач [PERSON] придбав нежитлове приміщення [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу частини нежилого приміщення, який посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Громовою Л.В. та зареєстрований за №9-3555. Відповідно до договору купівлі-продажу, частина належного позивачу нежитлового приміщення складається з площі 244,5 кв.м., з них 122 кв.м. знаходиться на першому поверсі та дзеркально така ж площа 122 кв.м. в підвальному приміщенні, де проходять загально будинкові комунікації. Вказане приміщення розташовано у фасадній торцевій частині будинку, абсолютно не пов`язано з житловими під`їздами та квартирами, має окремий вхід, по пов`язаний жодними спільними приміщеннями з житловим будинком та по суті є абсолютно автономним. Позивач стверджує, що випадково дізнався про нарахування відповідачем заборгованості на підставі договору №42-УБ/2017/12 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 15.02.2017, який начебто укладений між позивачем та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва». Позивач вказує, що ніяких договорів з відповідачем він не укладав, його послугами не користувався. Позивач одразу звернувся до офісу підприємства для роз`яснення ситуації, де йому була надана відповідь, що [PERSON] є споживачем послуг даного підприємства з початку 2017 року. При цьому, співробітники підприємства повідомили, що позивач особисто звернувся з письмовою заявою до підприємства про укладення договору і вже 15.02.2017 було укладено договір безпосередньо з позивачем, який він особисто підписав. У подальшому від відповідача на адресу позивача надійшла претензія, в якій було зазначено, що станом на 08.07.2019 заборгованість за вказаним договором становить 37 086,38 грн. Позивачем у свою чергу надано відповідь відповідачу, де він вказує, що претензію вважає безпідставною, оскільки така претензія надійшла до нього вперше, а тому повторною її вважати не можна, ніяких договорів з відповідачем він не укладав та відповідач йому не надає ніяких послуг з утримання приміщення. 08.08.2019 позивач отримав відповідь №463-463/14-761-909 від комунального підприємства, в якій знову зазначалось, що відповідно до договору №42-УБ/2017/12 від 15.10.2017 підписаного власником приміщення позивачу надаються послуги, які повинні оплачуватися в строк. Позивач стверджує, що ні вказаного вище договору, ні додатку до нього він ніколи не підписував. Підпис, який міститься під його прізвищем на договорі йому не належить. Також позивач ніколи не уповноважував жодних осіб на укладення такого договору. Ухвалою суду від 17.07.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 12.09.2023 на адресу суду від представника відповідача Верети А.В. надійшов відзив на позовну заяву, де просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Крім того, відповідач наголошує, що факт підробки документів встановлюється виключно в межах кримінального судочинства, до того ж повинно бути не просто звернення із заявою про вчинення злочину до органу досудового розслідування, а повинен бути вирок суду. Також, представник відповідача зазначає, що конклюдентні дії позивача щодо виконання договору, зокрема, звернення до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» про усунення аварійних ситуацій, про що вказано у заяві позивача від 26.07.2019, яка є додатком до позовної заяви, є спрямованими на встановлення правовідношення та дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено. Окрім того, представником відповідача у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, оскільки з тексту позовної заяви вбачається, що про укладення спірного договору позивач дізнався 08.07.2019, тобто перебіг позовної давності сплив 09.07.2022, а до суду із даним позовом [PERSON] звернувся лише 2023 році. У судовому засіданні представник позивача Ларичев В.В. вимоги позову підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача Верета А.В. позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 03.10.2001, який зареєстровано у реєстрі за №9-3555 та посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Громовою Л.В., [PERSON] купив нежиле приміщення [ADDRESS] , загальною площею 244,5 кв.м. (а.с. 84). Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 5 ст. 319 ЦК України). Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Між Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» (виконавець) та [PERSON] (споживач), який є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладено договір №42-УБ/2017/12. Предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання житлового будинку №20/1 та прибудинкової території по [ADDRESS] , в якому знаходиться нежитлове приміщення, яке належить споживачу, відповідно до погодженого сторонами переліку послуг та їх вартості, що є невід`ємною частиною цього договору, а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором (а.с. 39-43). Позивач звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним вказано вище договору стверджував, що даний договір ним не укладався, не підписувався, а отже його волевиявлення на укладення даного договору відсутнє. На підтвердження своїх доводів до суду було надано висновок експерта №1-24/10, складений ТОВ «Український центр судових експертиз» 24.10.2023. Відповідно до висновку експерта №1-24/10 за результатами проведення почеркознавчої експертизи підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься в рядку «_______ [PERSON]» у графі «СПОЖИВАЧ:» в технічній копії Договору №42-УБ/2017/12 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 15.02.2017, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасників справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. За приписами ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5, почеркознавча експертиза є підвидом криміналістичної експертизи. Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України «Про судову експертизу»(далі - Закон) виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Для проведення деяких видів експертиз, які не здійснюються виключно державними спеціалізованими установами, за рішенням особи або органу, що призначили судову експертизу, можуть залучатися крім судових експертів також інші фахівці з відповідних галузей знань. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (частина друга статті 7 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ. Наведена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 (справа № 396/1481/14-ц), яка, відповідно до положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. У судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Український центр судових експертз», яким проведено почеркознавчу експертизу і складено висновок від 24.10.2023, є господарським товариством та не є державною установою. Таким чином висновок експерта від 24.10.2023 №1-24/10 є недопустимим доказом недійсності оспорюваного правочину, оскільки почеркознавча експертиза, яка відноситься до категорії криміналістичних експертиз, проводиться державними спеціалізованими установами, тоді як ця експертиза була проведена приватним підприємством, засновниками якої є фізичні особі, що суперечить положеннямстатті 7 Закону України «Про судову експертизу». Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що визначено ч.1 ст. 76 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, що передбачено ч.1 ст. 77 ЦПК України. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатінсть доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, про що зазначено у ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України. Отже, позивачем не доведено, що укладення спірного договору №42-УБ/2017/12 від 15.02.2017 відбулось без волевиявлення позивача [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, а також відсутність інших доказів на підтвердження позовних вимог щодо недійсності спірного договору, в задоволенні позову слід відмовити. Щодо клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності суд звертає увагу на наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Outcome: dismissed