Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що є належним користувачем приміщення, а саме вбудовані приміщення другого поверху: 1- марш. клітка (17,4 кв.м), 2- санвузол (13,5 кв.м); 3 - санвузол (14,2 кв. м), 4- коридор (10,6 кв. м), 5 - гардероб (13,1 кв.м); 6- гардероб (18,8 кв.м); 7- побутові приміщення (9,7 кв.м); 8- побутові приміщення (17,9 кв.м); 9- побутові приміщення (46,8 кв. м); 10- коридор (25,2 кв.м); 11- коридор (8,4 кв.м). Загальна площа 195,6 кв.м., вказані приміщення вбудовані та знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 08 серпня 2007 року, між ним, [PERSON] та ВАТ «Хустська взуттєва фабрика» в особі директора Волощук М.І., було укладено договір оренди №3, з правом подальшого викупу. 15.08.2007 року, орендодавцем, за його заявою, надано дозвіл на реконструкцію орендованого майна. 25.12.2007 року між ВАТ «Хустська взуттєва фабрика» в особі директора Волощук М.І. та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №43, згідно якого продавець передав у власність покупцю наступні приміщення: 1- марш. клітка (17,4 кв.м), 2- санвузол (13,5 кв.м); 3 - санвузол (14,2 кв. м), 4- коридор (10,6 кв. м), 5 - гардероб (13,1 кв.м); 6- гардероб (18,8 кв.м); 7- побутові приміщення (9,7 кв.м); 8- побутові приміщення (17,9 кв.м); 9- побутові приміщення (46,8 кв. м); 10- коридор (25,2 кв.м); 11- коридор (8,4 кв.м). Загальна площа 195,6 кв.м., вказані приміщення вбудовані та знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно даного договору купівлі-продажу, позивач набув право власності на вбудовані складські приміщення першого поверху1-А, а саме: № 8 (31,5 кв.м), № 9 (38,2 кв. м), №10 (20,2 кв. м), що знаходиться за адресою [ADDRESS] .\~ На час укладення договору купівлі-продажу, сторони не посвідчили вказаний договір нотаріально. Ухвалою Господарського суду в Закарпатській області від 16.06.2015 року ВАТ «Хустська взуттєва фабрика» ліквідовано. Просить визнати за ним право власності на приміщення другого поверху, а саме : 1- марш. клітка (17,4 кв.м), 2- санвузол (13,5 кв.м); 3 - санвузол (14,2 кв. м), 4- коридор (10,6 кв. м), 5 - гардероб (13,1 кв.м); 6- гардероб (18,8 кв.м); 7- побутові приміщення (9,7 кв.м); 8- побутові приміщення (17,9 кв.м); 9- побутові приміщення (46,8 кв. м); 10- коридор (25,2 кв.м); 11- коридор (8,4 кв.м), загальною площею 195,6 кв.м., вказані приміщення вбудовані та знаходяться за адресою: [ADDRESS] судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Представник Хустської міської ради Пилип І. в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнають, не заперечують проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247\~ ЦПК України у зв`язку з подачею позивачем, представником відповідача заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 20 ЦК України - право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В судовому засіданні судом встановлено, що 08 серпня 2007 року, між [PERSON] та ВАТ «Хустська взуттєва фабрика» в особі директора Волощук М.І., було укладено договір оренди №3. /а.с.6-7/ 25.12.2007 року між ВАТ «Хустська взуттєва фабрика» в особі директора Волощук М.І.та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №43./а.с.9-10/ Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (формування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Державна реєстрація права - офіційне визнання й підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Відповідно ст. 316 ЦК У країни - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України - до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України - способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу», і є частиною національного законодавства України. Статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; докази на їх підтвердження;Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" - державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За правилами ст. 206 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на перевірені в судовому засіданні докази, враховуючи, що позивачем доведені обставини на які він посилається в позовній заяві належними та допустимими доказами, що позивач позбавлений можливості вчиняти правочини щодо належного йому майна, щофакти, викладені у позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог є достовірними, сумніву у суду не викликають, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити. Статтею 129 - 1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). У контексті вказаної практики суд уважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Outcome: approved