Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом, зазначивши, що його син [PERSON] , 1997 року народження, є недієздатним та з 05.12.2017 проживає в Ново-Білицькому психоневрологічному інтернаті для чоловіків, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Опікунами сина є позивач [PERSON] як батько та [PERSON] як мати. 25.01.2023 сина позивача було незаконно примусово госпіталізовано невідомо куди. Через деякий час з`ясувалося, що він був примусово госпіталізований до відділення №23 КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія», де перебував до 30.01.2023. Позивач вважає, що госпіталізація його сина до вказаної клінічної лікарні була незаконною, оскільки здійснена на підставі незаконного направлення, яке було оформлене з грубими порушеннями, зокрема, всупереч ст.ст. 14, 16, 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», у зв`язку з чим він звернувся із даним позовом до суду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 02.05.2023 позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 09.05.2023 позовну заяву разом із додатками повернуто позивачеві. Постановою Київського апеляційного суду від 11.07.2023 вказану ухвалу суду скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 26.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. 31.07.2023 позивачем подано заяву про відвід судді, яку ухвалою суду від 01.08.2023 визнано необґрунтованою та у задоволенні якої відмовлено згідно з ухвалою суду від 03.08.2023. 08.09.2023 до суду надійшли письмові пояснення, складені від імені Комунальної організації (установа, заклад) «Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків», однак без підпису уповноваженої особи. Ухвалою суду від 11.09.2023 задоволено клопотання представника третьої особи про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 11.09.2023 позивачем надано до суду відповідь на пояснення третьої особи. 11.09.2023 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи за підписом директора Комунальної організації (установа, заклад) «Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків» В. Журавського. 03.10.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву. 09.10.2023 позивачем подано відповідь на відзив. Ухвалою суду від 10.10.2023 задоволено клопотання представника третьої особи про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 18.10.2023 представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив. 20.10.2023 позивачем подано до суду пояснення на заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 23.10.2023 задоволено клопотання позивача та витребувано з відділення №23 КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» для огляду в судовому засіданні оригінал медичної карти стаціонарного хворого №1094 [PERSON] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та в інших вищезазначених заявах по суті справи, що були надані ним до суду. Додатково позивач у судовому засіданні зазначив, що при примусовій госпіталізації сина постраждала його мати [PERSON] . Представник відповідача позову не визнала та просила відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Зокрема, представник відповідача зазначила, що надання психіатричної допомоги в Україні базується на Конституції України і складається з Основ законодавства України про охорону здоров`я, Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Відповідно до ст. 4 вказаного Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Згідно зі ст. 11 цього Закону психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром: особи, яка досягла 14 років, на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. [PERSON] , [INFO] , був госпіталізований до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» 25.01.2023 бригадою швидкої медичної допомоги у зв`язку з погіршенням психічного стану. Діагноз: «Шизофренія. Гебефренна форма. Психомоторне збудження». Госпіталізація [PERSON] відбулася на підставі його письмової усвідомленої згоди на проведення психіатричного огляду, з метою з`ясування потреби в наданні йому психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. При цьому представник звертає увагу на те, що в Законі України «Про психіатричну допомогу» не розмежовано пацієнтів, які дають згоду на госпіталізацію, на дієздатних та недієздатних. Після доставлення [PERSON] до відділення №23 він був там оглянутий черговим лікарем-психіатром приймального відділення та в ході огляду у нього було встановлено скарги на порушення сну, тривогу, непосидючість, «не таке» ставлення медичного персоналу інтернату. Психічний стан: «Доступний спілкуванню. Орієнтований в місці, особистості. Галюцинацій не виявляє. Дещо підозрілий. Емоційно нестійкий. Легко збуджується. Дав згоду на огляд, госпіталізацію». Таким чином, враховуючи погіршення психічного стану, внаслідок чого пацієнт [PERSON] потребував лікування в стаціонарних умовах, а також з урахуванням наданої ним усвідомленої письмової згоди на госпіталізацію до психіатричного закладу, пацієнту було призначено відповідне лікування, лікарем доведено інформацію щодо плану лікування, надано в доступній формі інформацію про права пацієнта та обов`язки лікаря та розпочато відповідне лікування. 30.01.2023 пацієнт був виписаний з лікувального закладу за наполяганням його матері [PERSON] як законного представника. Представник третьої особи, яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, позову не визнала з підстав, наведених у письмових поясненнях, наданих до суду директором Комунальної організації (установа, заклад) «Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків», а також підтвердила доводи представника відповідача щодо обставин госпіталізації [PERSON] . Крім того, представник пояснила, що 25.01.2023 внаслідок різкого погіршення психічного стану [PERSON] адміністрацією психоневрологічного інтернату за єдиним телефонним номером екстреної медичної допомоги «103» була викликана бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги, про що, зокрема, зазначено в історії хвороби пацієнта, після чого його було доставлено до КЛ «Психіатрія». В подальшому 30.01.2023 [PERSON] був поміщений в інше відділення на стаціонарне лікування в межах вказаного закладу охорони здоров`я та після закінчення лікування 01.03.2023 в супроводі опікуна [PERSON] знову прибув до інтернату. Заслухавши доводи позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10.11.2017 [PERSON] визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та його опікуном призначено його мати [PERSON] . На підставі путівки №12 Департаменту соціальної політки з 06.12.2017 [PERSON] перебуває на державному утриманні в Комунальній організації (установа, заклад) «Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків». Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14.03.2023 опікуном [PERSON] призначено його батька [PERSON] . 25.01.2023 [PERSON] було госпіталізовано до відділення №23 КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія», де він перебував до 30.01.2023. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також були встановлені судом із пояснень позивача, представника відповідача та представника третьої особи в судовому засіданні. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що госпіталізація його сина [PERSON] 25.01.2023 до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» була незаконною, оскільки здійснена з грубими порушеннями вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», зокрема, на підставі незаконного направлення. З`ясовуючи обґрунтованість доводів позивача, наведених в обґрунтування позову, та заперечень щодо них, наданих відповідачем та третьою особою, суд враховує наступне. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «"Дія 97" проти України» від 21.10.2010). У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2021 у справі №405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21). Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 28 Конституції України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню або покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим або іншим дослідам. У статті 55 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я є складовою частиною права на охорону здоров`я (пункт «ї» статті 6 Закону України від 19.11.1992 «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). Мета проведення психіатричного огляду, суть добровільного звернення за психіатричною допомогою, а також випадки, коли психіатричний огляд може бути проведено без усвідомленої згоди особи або її законного представника, визначено Законом України від 22.02.2000 «Про психіатричну допомогу» (далі - Закон України «Про психіатричну допомогу»). Так, статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психічного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно (частина третя статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу). Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання особи або за її усвідомленою письмовою згодою. Вказані норми статей 4, 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» конкретизують положення цього закону про презумпцію психічного здоров`я (стаття 3) і про те, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями (стаття 4), а також статей 3, 8 Конституції України, які визначають принцип верховенства права і обов`язок держави з утвердження і забезпечення прав і свобод людини, та частини другої статті 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» про те, що обмеження прав громадян у вигляді примусового медичного огляду допускається тільки на підставах і в порядку, передбачених законами України. Статтею 43 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода інформованого відповідно до статті 39 цих Основ пацієнта. Основами захисту осіб, які страждають на психічні розлади, та покращення психіатричної допомоги, прийнятими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН №46/119 від 17.12.1991, закріплено принцип добровільності медичного огляду з метою визначення того, чи страждає особа на психічне захворювання: жодна особа не може бути примушена до проходження медичного огляду з метою визначення того, чи страждає вона на психічне захворювання, крім як у відповідності до процедури, передбаченої внутрішнім законодавством держави (Принцип 5). Європейський Суд з прав людини, практику якого суд застосовує відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово наголошував на тому, що особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення Європейського Суду з прав людини від 23.06.2016 у справі «І. Н. проти України», пункт 70; рішення Європейського Суду з прав людини від 24.10.1979 у справі «Вінтерверп проти Нідерландів», пункт 39). Виходячи з положень частини третьої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи (частина четверта статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра (частина п`ята статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Положеннями частини шостої і сьомої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» розрізняються випадки: 1) коли рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно, та 2) коли психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусового порядку лише за рішенням суду. У випадках, коли відсутні дані, що свідчать про наявність обставин, передбачених абзацами другим та третім частини третьої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», заява повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність проведення такого огляду. У разі встановлення обґрунтованості заяви про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусового порядку за рішенням суду. Так, у невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляд особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно. Право фізичної особи оскаржити неправомірні рішення і дії медичних працівників, закладів та органів охорони здоров`я передбачено статтею 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я». Наказом Міністерства охорони здоров`я України №970 від 15.09.2016 затверджено форму первинної облікової документації №003-7/о «Усвідомлена згода особи на проведення психіатричного огляду» та інструкцію щодо її заповнення. Форма № 003-7/о заповнюється особою, яка звернулась до закладу охорони здоров`я та дає згоду на проведення їй психіатричного огляду. Це відбувається у присутності лікаря цього закладу охорони здоров`я. Особа власноруч зазначає свої прізвище, ім`я, по батькові; лікар доводить інформацію щодо плану діагностики, надає в доступній формі інформацію про права пацієнта та обов`язки лікаря. Наказ Міністерства охорони здоров`я України №970 від 15.09.2016 набрав чинності 22.11.2016. Як встановлено судом з оригіналу медичної карти стаціонарного хворого №1094 [PERSON] , у ній наявна усвідомлена згода останнього на проведення психіатричного огляду. Крім того, із досліджених в ході судового розгляду доказів судом з`ясовано, що підставою для госпіталізації [PERSON] 25.01.2023 слугувало різке погіршення його психічного стану, у зв`язку з чим адміністрацією Комунальної організації (установа, заклад) «Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків» за номером екстреної медичної допомоги «103» була викликана бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги, яка доставила пацієнта до відділення №23 КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія». Після доставлення [PERSON] до лікувального закладу він був оглянутий черговим лікарем-психіатром приймального відділення. Оскільки в ході огляду у пацієнта було встановлено скарги на порушення сну, тривогу, непосидючість, «не таке» ставлення медичного персоналу інтернату та встановлено психічний стан: «Доступний спілкуванню. Орієнтований в місці, особистості. Галюцинацій не виявляє. Дещо підозрілий. Емоційно нестійкий. Легко збуджується. Дав згоду на огляд, госпіталізацію», із урахуванням наданої ним усвідомленої письмової згоди на госпіталізацію до психіатричного закладу, йому було призначено відповідне лікування, лікарем доведено інформацію щодо плану лікування, надано в доступній формі інформацію про права пацієнта та обов`язки лікаря та розпочато відповідне лікування. 30.01.2023 пацієнт був виписаний з лікувального закладу за наполяганням його матері [PERSON] як законного представника. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що в даному випадку мав місце невідкладний випадок, пов`язаний зі станом здоров`я [PERSON] , а тому доводи позивача щодо незаконності госпіталізації його сина є необґрунтованими. Крім того, суд не приймає до уваги доводів позивача про незаконність госпіталізації у зв`язку з наявністю у медичній карті хворого письмового направлення, яке, на його думку, оформлене з грубими порушеннями вимог законодавства, оскільки наявність такого направлення у медичній карті само по собі не може беззаперечно та поза розумним свідчити про те, що госпіталізація була незаконною. До того ж, як уже було зазначено судом, у медичній карті [PERSON] міститься усвідомлена згода особи на проведення психіатричного огляду, яка є обов`язковою з набранням чинності вищенаведених Наказів МОЗ України. Надаючи оцінку такій згоді, суд враховує, що в Законі України «Про психіатричну допомогу» не розмежовано пацієнтів, які дають згоду на госпіталізацію, на дієздатних та недієздатних. Як зазначено у пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 у справі №1-1/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу), системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. З урахуванням зазначеного, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо надання психіатричної допомоги» було внесено зміни до законодавства України в частині порядку госпіталізації до психіатричного закладу особи, визнаної у встановленому порядку недієздатною, та у зв`язку з цим частиною першою статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. З огляду на наведене, проаналізувавши вищенаведені положення законодавства, суд вважає, що доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, не підтверджені належними та допустимими доказами, його твердження про порушення відповідачем вимог законодавства щодо госпіталізації його сина [PERSON] до психіатричного закладу є безпідставними та необґрунтованими. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підтверджені належними та відповідними засобами доказування, а тому підстави для їх задоволення відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed