Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

позивачка просить розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON] 20.06.2016 року та стягнути з відповідача на свою користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку й стягувати до повноліття дитини, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Стислий виклад позиції сторін позиція позивача В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору в частині розірвання шлюбу позивач покликається на те, що вона з відповідачем припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, оскільки мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Примирення і подальше спільне проживання неможливе, сенс підтримувати шлюбні стосунки відсутній. Після розірвання шлюбу просила присвоїти їй дошлюбне прізвище [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог щодо предмета спору в частині стягнення аліментів позивачка покликалася на те, що на її утриманні знаходиться син [PERSON] [INFO] , батьком якого є відповідач. Проте [PERSON] в повній мірі не виконує обов`язок по утриманню сина. За таких обставин просить стягувати з відповідача щомісячно аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. При зверненні до суду з позовною заявою позивачка просить справу розглядати у її відсутності. позиція відповідача Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву. В поданій 10.11.2023 письмовій заяві позов визнав в повному обсязі, просив строк для примирення не надавати. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою від 10.10.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.11.2023 від позивачки надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог. 10.11.2023 від відповідача надійшла заявив якій він позов визнав в повному обсязі. Розгляд справи по суті проведено 10.11.2023 за відсутності сторін. Враховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, сторони скористались своїм правом та подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України здійснює розгляд справи на підставі наявних в суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з такого. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини [PERSON] та [PERSON] одружились 20.06.2016, зареєструвавши шлюб у виконавчому комітеті Завалівської селищної ради Гайворонського району Кіровоградської області, актовий запис № 7. Ці обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження від 20.06.2016 серії [NUMBER] (а.с.8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.10.2016 [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] . Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з тим, що сторони спільно не проживають, не підтримують подружніх стосунків, спільного господарства не ведуть. Кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила своє існування. А також, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем (батьком) обов`язку утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування За приписами частини 3 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.\~51\~Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Крім цього, суд зважає на роз`яснення Пленуму Верховного суду України, викладені в пункті 10 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Частина 2 статті 51\~Конституції України та стаття 180\~СК України визначають, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 ст.\~181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частини 1 ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною 2 ст.\~182\~СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Крім цього, суд враховує положення статей 8, 11, 12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» (26 квітня 2001 року № 2402-III). Зважаючи на положення частини 2 ст.\~10\~ЦПК України суд також враховує норми статей 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, відповідно до яких в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, однак не проживають як подружжя та не підтримують подружніх стосунків. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Також судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, що сторони є батьками [PERSON] [INFO] , який проживає разом з позивачкою. Відповідач, як батько дитини, зобов`язаний його утримувати до повноліття. Відповідні обставини відповідач визнав, а отже такі не підлягають доказуванню. Суд зазначає, що утримання дитини до досягнення нею повноліття є обов`язком батьків в рівній мірі. Згідно ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставин того, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи, інтереси інших осіб, судом не встановлено, а тому підстави для постановлення ухвали про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову - відсутні. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд доходить переконання, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження їхнього шлюбу є неможливим, суперечить їхнім інтересам, тому позовну вимогу про розірвання шлюбу слід задовольнити. Право на отримання позивачкою аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, визнається відповідачем, відтак, дана обставина в силу приписів частини 1 ст.\~82\~ЦПК України не потребує доказуванню. Суд вважає, що такий розмір стягуваних аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів не сплачувала судовий збір в сумі 1073,60 грн, так як звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За позовну вимогу про розірвання шлюбу нею сплачено 1073,60 грн судового збору, що підтверджується квитанцією (а.с. 5). На підставі ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи пор суті 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачкою підлягає поверненню їй ((1073,60/2=536,80 грн) (за вимогу про розірвання шлюбу). Решту суми судового збору 536,80 грн слід стягнути з відповідача на користь позивачки. За цих підстав, суд вважає, що з відповідача слід стягнути в дохід держави судові витрати у виді судового збору (за вимогу про стягнення аліментів) в сумі 536,80 грн, тобто 50 % від суми судового збору, яка підлягала до сплати позивачем при поданні позову до суду, а іншу частину судового збору в розмірі 536,80 грн компенсувати за рахунок держави. На підставі статей 56, 104, 105, 110, 112, 181-183 СК України та

Outcome: approved