Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 03.10.1987 року між ним та [PERSON] , був укладений шлюб, який зареєстровано Ужгородським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, за актовим записом № 756. За час шлюбу у подружжя народилися діти, які є повнолітніми. Позивач зазначає, що після того, як діти роз`їхалися з`ясувалося, що саме вони в останні роки їх спільного проживання з відповідачкою були тим, що їх поєднувало. Стало більш помітним те, що їх подружні стосунки вже тривалий час існують тільки формально. Подружжя виявило, що є різними за характерами, та поглядами на життя люди, мають відмінні уподобання, захоплення, погляди на багато речей, на способи вирішення тих чи інших питань життя, сім`ї, врегулювання спірних ситуацій, тощо. В кінцевому результаті, у 2019 році припинили подружні стосунки та спільне проживання. З того часу більше не поєднані спільним побутом, спільного господарства не ведуть. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам. Сім`я розпалася і на сьогодні її існування носить формальний характер. Спору щодо спільного майна подружжя між нами немає, оскільки подружжя уклали між собою договір про поділ набутого за час у шлюбі майна (додається). Тоді ж уклали шлюбний договір, яким вирішили долю майна, яке може бути набуте кожним з нас вже після його укладення (після 25.10.2019). Таким чином, на сьогодні між сторонами, як подружжям, майнового спору з приводу спільного сумісного майна немає у зв`язку з відсутністю такого майна. За таких обставин, позивач просить суд шлюб, який був укладений 03.10.1987 року, між ним та [PERSON] , розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання надав суду заяву у якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив такі задоволити. Просив розглянути справу у його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання надала заяву згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечила. Також просила розглянути справу у її відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви зокрема, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 03.10.1987 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Ужгородським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, за актовим записом № 756. За час шлюбу у подружжя є діти, однак останні є повнолітніми. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача так і відповідачки, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки належить стягнути на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1073,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved