Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2022 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Виконавчий комітет Кам`янської селищної ради Пологівського району Запорізької області про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначав, що він та відповідач перебували у шлюбі. Перебуваючи у шлюбі у нас народилася дитина: син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22.02.2022 року по справі № 319/7/22, і між ними розірвано. Позивач та відповідач мешкають окремо. До теперішнього часу він та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Зараз дитина мешкає разом з позивачем в зв`язку з окупацією російськими військами смт. Кам`янка, 05.04.2022 року вони вимушені були виїхати до м.Запоріжжя, до сестри. Де і мешкають у даний час. Колишня дружина, мати [PERSON] , яка залишилася на тимчасово окупованій території, телефонує та спричиняє сварку з приводу того, щоб дитина повернулася до неї, і каже, коли розмовляє з сином, також умовляє його, щоб він повернувся до неї у смт. Кам`янка, каже, що і безпечно і все зараз добре. Він не згодний з тим, щоб син проживав зараз з відповідачем на тимчасово окупованій території, і просить визначити місця проживання [PERSON] разом з позивачем, його батьком. Вважає, що в інтересах сина доцільно проживати саме зі позивачем, а не з його матір`ю на тимчасово окупованій території. Зараз він знаходиться у пошуку роботи, тому має час займатися з ним майже щогодини вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про сина. Має всі необхідні умови для проживання нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, проживає разом зі своєю сестрою, яка має сили бажання доглядати за сином, доки позивача нема вдома. В той час як відповідач не має достатнього постійного доходу для матеріального забезпечення для проживання сина, мешкає на тимчасово окупованій території, не може забезпечувати умови для нормального розвитку дитини та його навчання, а саме головне забезпечити безпеку життю та здоров`ю [PERSON] в умовах окупації. В зв`язку з тим, що мати не надавала будь якої допомоги на виховання сина, позивач вимушений був звернутися до суду для стягнення з неї аліментів. Солонянський районний суд Дніпропетровської області 09.06.2022 року видав судовий наказ про стягнення з [PERSON] на його користь аліментів у розмірі % частини від заробітку (доходу) щомісячно на утримання сина [PERSON] . Постановою державного виконавця від 12.08.2022 року відкрито виконавче провадження № 69627056 виконання судового наказу. Також вказав, що син [PERSON] навчається у Запорізькій спеціалізованій школі I- ступенів № 100, у 2-В класі. Він у ній закінчив 1-й клас та перейшов до другого. Позивач проживає у комфортабельному приватному будинку з 5-ти кімнат: кухні, коридору, санвузлу трьох житлових кімнат, де створені всі побутові та санітарно-гігієнічні умови для проживання, виховання втримання дитини. Просив суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] . Ухвалою судді від 22.11.2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Виконавчий комітет Кам`янської селищної ради Пологівського району Запорізької області про визначення місця проживання дитини. Призначено підготовче судове засідання та надано сторонам строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 25.01.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Виконавчий комітет Кам`янської селищної ради Пологівського району Запорізької області про визначення місця проживання дитини, та призначено справу до судового розгляду по суті. Клопотання позивача про виклик свідка задоволено. Викликано свідка [PERSON] , яка мешкає: [ADDRESS] . У подальшому 06.03.2023 року від представника відповідача [PERSON] -адвоката Розум О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд поновити пропущений строк на подання відзиву з підстав того, що [PERSON] випадково дізналася про наявну в суді справу, позов не отримувала, і лише 07.03.2023 року представник відповідача отримав позовну заяву та додатки до позову, а тому просив суд поновити пропущений строк на подання відзиву. Також, 20.03.2023 року від представника відповідача надійшла заява про виклик свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 20.04.2023 року поновлено [PERSON] процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву. У задоволенні заяви представника відповідача про поновлення строку на подання заяви про виклик свідків відмовлено. Заяву представника відповідача про виклик свідків у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Виконавчий комітет Кам`янської селищної ради Пологівського району Запорізької області про визначення місця проживання дитини, залишено без розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що Відповідачка не погоджується з викладеними обставинами зовсім. Усі викладені факти щодо невиконання обов`язків Відповідачкою є надуманими, спотвореними та зазначені таким чином, щоб ввести суд в оману. У поданому позові взагалі не зазначено, яке право Позивача було порушено Відповідачем .Спільна дитина сторін по справі проживає разом з батьком із січня 2022 року. Відповідачка ні коли не була проти того, щоб дитина проживала з батьком. Не наголошувала, щоб дитина поверталась на окуповану територію. З приводу проживання дитини у сторін спорів не було. З матеріалів справи виходить, що Позивач має можливість вільно змінювати проживання дитини, змінювати навчальний заклад, а також безперешкодно здійснювати інші дії, пов`язані з життєдіяльністю дитини. В матеріалах справи взагалі не має доказів, з яких виходить що Відповідач проти проживання дитини з батьком. Факт проживання дитини з батьком зафіксований у таких документах: у тексті рішення суду про розірвання шлюбу від 22.02.2022 року, в Акті № 46 щодо проживання дитини виданого комісією Камянської ради Запорізької області, у Розпорядженні № 287-р районної адміністрації Запорізької міська Дніпровському району. Жоден документ Відповідачка не оскаржує підтверджує викладені факти у цих документах, та підтверджує проживання дитини з батьком, у довідці ВПО в якій зазначені спільні адреси батька та спільної дитини. Відповідачка взагалі не розуміє навіщо ще повинен суд зафіксувати проживання дитини з батьком. Але ж відповідач не заперечує тому, що дитина проживає з батьком. Так, через військову агресію з боку рф, територія де проживали сторони і теперішній час окуповані. У Відповідачки залишились батьки на окупованій території які були у важкому стані, зокрема мати хворіє на цукровий діабет та Відповідач вимушена повернутись допомогти своїй матері. Але при цьому, Відповідачка продовжує допомагати дитині, спілкується із спілкування, Відповідачка жодним чином не просить дитину виїхати на територію. Натомість, Позивач намагається позбавити батьківських прав Відповідача (у суді розглядається справа № 335/8299/22) вказуючи, що не знає де відповідачка знаходиться і що з нею також не знає. В цьому суді вже зазначає, що з відповідач свариться через її намагання вивезти дитину на окуповану територію. Також позивач бідкається, що Відповідачка забула про дитину та вже має заборгованість по аліментам через їх не сплату. Проте, кожного місяця справно отримує аліменти Відповідачки. Як виявилось згодом, коли у провадженні по справі № 335/8299/22 припустила, що позбавлення її батьківських прав необхідно для безперешкодного виїзду за кордон як батька -одинака, представник Позивача справі вказала, що Позивач виїде за кордон коли отримає рішення про місця проживання дитини з батьком. Представники у двох справах (а саме у справі № 335/8299/22 та у № 334/3710/22) різні, та можливо не узгодили між собою що потрібно зазначати. Позивач маніпулює фактами, і це можна бачити, що по одній справі (позбавлення батьківських прав) Позивач долучає Акти проживання дитини з ним, а у справі про визначення проживання дитини з позивачем вже таких актів не має. Також у двох справах долучений розрахунок заборгованості з якого видно, що Відповідач сплачувала аліменти, а за щомісячними квитанціями (в яких призначення платежу «сплата аліментів») Позивач отримував аліменти щомісячно, проте вирішив це не вказувати. Відповідачка не проти того, як саме живе Позивач і як він заробляє на життя, але для неї є шоковим було дізнатись, що її потрібно позбавити батьківських прав та те, що вона виявляється веде спір про місце проживання дитини. Це жодним документом не підтверджується, а більше, спростовується доказами які надає Відповідачка. З огляду на вказане просить у позові відмовити. Ухвалою суду від 20.04.2023 року у задоволенні заяви представника про зупинення провадження у справі до розгляду скарги Солонянським районним судом Дніпропетровської області на дії державного виконавця щодо складання розрахунку заборгованості по визначенню розміру аліментів відмовлено. 01.05.2023 року позивач звернувся до суду із клопотанням про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи № 335/828/14-ц про позбавлення батьківських прав, в якому зазначав, що розгляд питання про визначення місця проживання дитини недоцільно до розгляду позову про позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки у разі задоволення позову про позбавлення батьківських прав у цій справі провадження підлягає закриттю, так як мати вже не зможе перендувати на проживання дитини з нею, у разі відмови у позові про позбавлення батьківських прав провадження у цій справі підлягатиме поновленню та розгляду по суті Також 01.05.2023 року позивач долучив вступне слово у цивільній справі № 334/3710/22, в якій вже зазначав, що у зв`язку з війною, вони з сином є внутрішньо переміщеними особами, виїхали з постійного місця проживання вдвох, без відповідачки. Їх місцем проживання та реєстрації як внутрішньо-переміщених осіб є [ADDRESS] . Вони з відповідачкою не укладали будь-яких документів з приводу визначення місця проживання дитини. Син залишився проживати зі позивачем після припинення стосунків з відповідачкою. Після виїзду з окупованої території, для того, щоб документально зафіксувати проживання малолітнього сина з ним, він звернувся до органів державної влади. За результатами звернення було винесено Розпорядження Голови РА ЗМР по Дніпровському району № 287 р від 09.09.2022 р., де зазначено, що місце проживання [PERSON] , 2014 року народження, визначається з батьком. [PERSON] до органів опіки та піклування не зверталась, своєї думки щодо місця проживання сина не висловлювала. Після подання до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя позовів про визначення місця проживання дитини та про позбавлення батьківських прав, [PERSON] висловила свою позицію, яка полягає в тому, що, за її словами, «син залишився проживати з батьком, оскільки було вирішено, що син має знаходитись на підконтрольній Україні території. Все це має силу до її виїзду з окупованої території разом з батьками». Отже, відповідачка лише на час окупації чи її виїзду з окупованої території погодилась на проживання сина позивачем. За таких умов, встановлене Розпорядженням Голови РА ЗМР по Дніпровському району № 287р від 09.09.2022 р. місце проживання дитини, є спірним та неостаточним, оскільки при його прийнятті відповідачка участі не брала, своєї згоди на постійне проживання дитини разом з ним ні в органах опіки, ні іншим чином, не давала. Навпаки, домовленість про місце проживання сина [PERSON] зі позивачем відповідачка обмежила часом, коли вона, з її слів, перебуває на окупованій території, про що позивачу стало відомо лише після подання позовів, під час розгляду справ у суді. Вважає, що існує спір з приводу визначення постійного місця проживання дитини, який повинен бути розглянутий саме судом. В іншому випадку відповідачка зможе у будь-який час забрати сина без його дозволу та вивезти його у будь-якому напрямку. При вирішення спору про визначення місця проживання сина слід врахувати наступне. Син [PERSON] з народження безперервно проживає з позивачем. Син став проживати з батьком одноособово до початку війни та окупації і позивач хоче, щоб він і надалі постійно проживав з позивачем. Вказане відповідає інтересам дитини, закріплює діюче становище і не суперечить інтересам відповідачки. Ухвалою суду від 04.05.2023 року заяву про зупинення провадження у справі та позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. У судовому засіданні 04.05.2023 року [PERSON] , вказав, що спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами немає, проте у майбутньому можу виникнути, тому він наполягає на залишенні позову без розгляду. Ухвалою суду від 19.05.2023 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Розума О. В. про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. Постановою Запорізького апеляційного суду від 21.06.2023 року ухвалу суду від 04.05.2023 року скасовано, справу направлено для продовження судового розгляду. Ухвалою суду від 21.08.2023 року визнано необґрунтованим заявлений представником позивача [PERSON] адвокатом Железняк Л.В. відвід судді Апаллоновій Ю.В. Питання за заявою представника позивача про відвід судді Апаллоновій Ю.В. передано для вирішення іншому судді, визначеному в порядку ч.1 ст.33 ЦПК України. Ухвалою суду від 25.08.2023 року в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Железняк Л. В. про відвід судді Апаллоновій Ю. В. відмовлено. 08.08.2023 року до суду від представника відповідача надійшли заяви про виклик свідків з клопотанням про поновлення строку на подання заяви про виклик свідків, заява про витребування доказів з клопотанням про поновлення строку на подання заяви про витребування доказів, заява про поновлення строку на подання доказів та надано доказ розрахунок заборгованості за сплати аліментів [PERSON] від 04.08.2023 року. Також 18.08.2023 року від представника позивача надійшла заява, про поновлення строку на подання доказів та надано доказ висновок на адвокатський запит від 22.02.2023 року. Ухвалою суду від 07.09.2023 року у задоволенні заяви представника відповідача про поновлення строку на подання заяви про виклик свідків відмовлено. Заяву представника відповідача про виклик свідків залишено без розгляду. У задоволенні заяви представника відповідача про поновлення строку на подання заяви про витребування доказів відмовлено. Заяву представника відповідача про витребування доказів залишено без розгляду.Заяву представника відповідача про поновлення строку на подання доказів задоволено. Поновлено [PERSON] процесуальний строк на подання доказів. Прийнято та долучено до матеріалів справи розрахунок заборгованості за сплати аліментів [PERSON] від 04.08.2023 року. Заяву представника позивача про поновлення строку на подання доказів задово лено. Поновлено [PERSON] процесуальний строк на подання доказів.Прийнято та долучено до матеріалів справи висновок на адвокатський запит від 22.02.2023 року. 27.10.2023 року від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та про долучення доказу - тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № [NUMBER] [PERSON] . Ухвалою суду від 07.11.2023 року в задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку на подання доказів відмовлено. Клопотання представника позивача про долучення доказу - тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № [NUMBER] [PERSON] , залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов [PERSON] підтримала і просить задовольнити. Зазначила, що позов подано в інтересах дитини і позивач дбає про його майбутнє. Дійсно дитина проживає з позивачем, органом опіки та піклування визначено місце проживання дитини з позивачем, проте це не позбавляє позивача права на звернення до суду. Відповідачка позов не визнала, розпорядження органу опіки та піклування не погоджує, не оспорювала це розпорядження і воно не є обов`язковим для відповідачки, а тому позивач і звернувся з цим позовом. Наполягала, що дитина ще до війни проживала з відповідачем (судове засідання 21.09.2023), а тому доводи представника відповідача щодо мети позову - відстрочка від позову представника відповідача є безпідставними. Представник вказала, що дитина вже проживає з батьком, вже тривалий час, за аналогією визнання особи недієздатною, цю обставини потрібно зафіксувати судовим рішенням. Відсутній належний документ, що визначає місце проживання дитини. Мати не з`являється до дитини взагалі, але [PERSON] хоче щоб дитина з ним проживала до повноліття. У судовому засіданні 26.10.2023 року позивач [PERSON] на питання представника позивача повідомив, що він отримав повістку, не має наміру і не приховується від мобілізації. Позов подав заради того, щоб не вивести дитину на окуповану територію. Не від кого не приховується, син не хоче жити з матір`ю. У нього з відповідачкою спір є. Позов спрямований на отримання офіційних документів, щоб закріпити бажання дитини жити з ним. Рішення встановить факт, що син живе з ним, і вона не зможе вивести дитину без його відома. Хоча намагань вивезти дитини з боку відповідача і не було, але через півроки може це статися. У судовому засіданні представник відповідача оспорював фактичні обставини, які викладені у позовній заяві [PERSON] , проте вказав, що сторони досягли усної домовленості про те, що їх спільна дитина буде постійно проживати із позивачем. Відповідач вимушено залишилася на тимчасово окупованій території України, доглядає за хворою матір`ю, вона проти проживання дитини з батьком ніколи і не заперечувала. Вона розуміла, що дитина повинна проживати разом із батьком. Допитаний свідок позивача також підтвердив, що спорів між сторонами не було, дитина мешкала з батьком ще до війни. Сам позивач особисто у судовому засіданні заявив, що спору з відповідачем не має і не було. Відповідач не подала заяву про визнання позову, про що зазначає представник позивача, не того, що заперечує проти визначення місця проживання з батьком, а тому, що визнати можна позов, коли є спір, а у цій справі спору не має і не існувало ,а тому і визнавати нічого. Відповідачка ніколи не заперечувала проти того, щоб їх із позивачем син проживав разом із батьком, оскільки розуміє, що дитина не може бути з нею на окупованій території, і оскільки син бажає мешкати саме з батьком. Вона любить свого сина, бажає спілкуватися із сином і намагається це зробити. Представник відповідача у судовому засіданні 21.09.2023 вказав, що довідка ВПО [PERSON] скасована. Щоб визнати позов потрібен бути спір, це прямо передбачено цивільним процесуальним законодавство. Спір має бути не після подання позову, а до його подання. Між сторонами спору не має. Це не спір до подання позову, це думки. Наполягає, що якщо буде спір, то і звернуться до суду. Відповідачка ніяким чином не бажає щоб дитина була в окупації, тому що розуміє що дитині там нічого робити, і це єдина причина їй там бути- хвора мати. Вона коли була у м. Запоріжжі, бачилася з сином регулярно, з матеріалів справи, переписки фотографій, вони бачилися у м. Запоріжжі і дитина потім йшла до батькам. Відповідачка знає в якій школі вчиться син, вона на зв`язку із дитиною. Не може зараз приїхати з окупації, постійно передавала речі дитини, до подання заяви по аліментах, регулярно сплачувала кошти і продовжує. Позивач щоб його не забрали до армії подав заяву про визначення місця проживання дитини, і ще із позовом про позбавлення батьківських прав, в яких зазначає, що де мати невідомо і отримав відповідні висновки, без думки матері. Коли орган опіки та піклування надав інший висновок, вказав, що позбавлення батьківських прав недоцільно, тому єдиний документ, щоб його не забрали в армію, це рішення про визначення місця проживання дитини з ним. Дитина з 01.01.2022 проживає разом із батьком. Доказів, що чинить перешкоди немає, немає звернень до поліції, немає смс, щоб вона заперечувала. Майже усе у справі надано позивачем є неправдиве, аліменти позивач отримував, що свідчать надані докази, допомагала батьку, передавала речі дитини, про що свідчить переписка. Відсутність відповідачки є наслідком не її бажанням, а вона знаходиться в окупації через обставини. Коли вже буде деоокупація, і якщо колись виникне спір, то позивач зможе звернутися до суду. Є висновок органу опіки, але він зроблений на підставі голослівних слів відповідача, відповідач його не оспорює, проте оспорює зміст цього документа, в частині щодо наявності між сторонами спору. Відповідачка під час знаходження у м. Запоріжжі до нотаріуса не зверталася з приводу укладення нотаріального договору про місце проживання дитини, бо для цього не було необхідності, так як син і так мешкав з батьком. Представники третіх осіб у справі у судове засіданні не з`явилися, повідомлені належним чином, орган опіки та піклування по Дніпровському району подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Допитана в якості свідка сторони позивача [PERSON] у судовому засіданні 26.10.2023 року суду пояснила, що є сестрою позивача та вказала, що проживає разом із позивачем та його сином наразі, після того, як вони виїхали з тимчасово окупованої території. [PERSON] - її племінник. [PERSON] бажає жити з батьком і нікуди не бажає їхати. Вона- мати [PERSON] дзвоне, він кидає трубку. У пгт. Кам`янка проживав з дружиною та [PERSON] батьками. Потім з`явилася дитина- [PERSON] . Вони усі дружно жили, але [PERSON] не дуже піклувалися сином, а [PERSON] був завжди з сином. Коли [PERSON] сказала, що уходить від них, то син сказав, що буде з батьком і нікуди не піде. Пішла вона до іншого чоловіка перед війною перед [PERSON] . Про це знали і позивач, і син. Вона проживала окремо. Син залишився з батьком. Також пояснила, що позивач разом із сином виїхали у м.Запоріжжя після з квітня 2022 року по дитині волі поїхали і проживають у м. Запоріжжі. Олена зараз на окупованій території знаходиться. Раніше вона приїжджала до м.Запоріжжя, один раз приїхала, жила окрема він них. [PERSON] сказав, що сам до неї не поїде, лише з [PERSON] . Також вказала, що [PERSON] зустрічалася з [PERSON] на нейтральній території на дитячому майданчику, спілкувалася. Один раз. Вона побула і уїхала, навіть дитині не сказала до побачення. Після цього вони не зустрічалися. Виїхала [PERSON] на окуповану територію у червні або у травні 2022 року. Ще до війни один раз дитина була у матері вдома, він побажав повернутися до батька і без згоди [PERSON] його ніхто би не забрав. Коли прогулювалися мати з сином, був поруч батько. Спори щодо проживання дитини, забрати дитину у батька - не було. Вона дзвоне сину, але [PERSON] не хоче брати трубку. Він жив і до війни жив з батьком, мати проти проживання [PERSON] з батьком не заперечувала ніколи, її влаштовує така ситуація. Один раз, ще до війни [PERSON] у матері дві дні прожив, мати з [PERSON] домовилися, що якщо що і до неї буде ходити і [PERSON] не захотів туди ходити до неї. [PERSON] подзвонив, сказав забери додому і він сина забрав додому. Мати не сперечалася проти того, така була домовленість. Думає, позов брат подав, щоб [PERSON] не забрала на окуповану територію сина, бо син хоче бути з батьком. Час йде і може колись [PERSON] передумає і вирішить жити з сином, зараз вона ж не приїде. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, свідка, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. Суд встановив, що 04 червня 2014 року між сторонами укладено шлюб, який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 263, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 04 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 28 жовтня 2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції у Запорізькій області. 06 січня 2022 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 22.02.2022 року, яке набрало законної сили 25.03.2022 року, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 04 червня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 263 - розірвано. Після розірвання шлюбу громадянці [PERSON] змінити прізвище, яке вона набула при державній реєстрації шлюбу на дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Згідно вказаного рішення, судом зазначено, що відповідач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, проти розірвання шлюбу не заперечує. Також зазначив, що дитина сторін з 01.01.2022 року і по теперішній час проживає разом із ним за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про фактичне проживання громадянина та склад його сім`ї від 15.02.2022. Питання щодо розподілу майна, що є спільною власністю сторін та місця проживання дитини між ними не виникають. Як встановлено судом, у тому числі, на підставі пояснень позивача у справі та представників сторін, син сторін [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] з січня 2022 року, тобто ще до подання до суду позову про розірвання шлюбу між сторонами, до початку війни в України. Вказані обставини підтверджені як позивачем, так і показами свідка [PERSON] , і не заперечуються і стороною відповідача. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , 12.04.2022 року взяті на облік як внутрішньо переміщені особи згідно довідок від 12.04.2022 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді на запит суду Міністерства соціальної політики [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала: [ADDRESS] . Адреса листування та фактичного проживання: [ADDRESS] . з 07.04.2022 року. 09.06.2022 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області видано судовий наказ №192/629/22 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі частина від її заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на утримання сина [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24.05.2022 року. Постановою старшого державного виконавця від 12.08.2022 відкрито виконавче провадження № 69627056 з виконання судового наказу № 192/629/22 виданого 09.06.2022 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області. Згідно з характеристикою учня 2-В класу [PERSON] наданою Запорізькою спеціалізованою школою № 100 Запорізької міської ради батько хлопчика цікавиться його навчанням та відповідально ставиться до виховання, бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори. Згідно з характеристикою [PERSON] . 1987 р.н головою квартального комітету № 42 [PERSON] , [PERSON] проживає з дитиною за адресою: [ADDRESS] з квітня 2022 теперішній час. За період проживання скарг від сусідів не надходило. свідченням сусідів батько працьовитий, ввічливий, займається вихованням належним чином. [PERSON] працює на посаді продавця продовольчих товарів у ТОВ «Апельмон Прайм» з 01.02.2023 року, що підтверджується довідкою від 08.02.2023 року № 32. Згідно наданих суду скріншотів платіжних переказів [PERSON] здійснювала переказ коштів. Призначення платежу: «на утримання малолітньої дитини [PERSON] », «переказ власних коштів [PERSON] ». 07.10.2022 - 1200 грн., 27.09.2022 -1200 грн, 18.12.2022 -2000 грн,19.11.2022 року -2000 грн., 27.04.2022 -500 грн. 23.05.2022 -3000,0 грн, 18.02.2023 - 2000, грн., 14.01.2023 - 1500,0, 28.12.2022- 1500 грн., 26.10.2022 - 2000 грн., 20.10.2022-2000 грн., 27.09.2022 -1200 грн., 04.08.2022 1600 грн., 16.07.2022 - 16.07.2022. Факт отримання зазначених коштів позивачем не заперечується. Згідно до інформації відділу примусового виконання рішення Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 07.08.2023 року з розрахунку заборгованості [PERSON] від 04.08.2023 року встановлено, що залишок боргу по аліментам на користь [PERSON] станом на 01.08.2023 становить 3170,51 грн. Згідно наданих виписок з медичної карти [PERSON] [INFO] перебувала на амбулаторному лікуванні у пгт.Кам`янське і має хронічні захворювання. [PERSON] працює згідно довідки про доходи КУ» Фінансово-господарська група з централізованого обслуговування закладів та установ освіти, культури на посаді завідуюча відділом культурно -освітньої роботи та організації дозвілля і сума її доходів за період з 01.03.222 по 28.02.202 за винятком аліментів становить 69771,71 грн. Згідно копії Акту №46 від 15.02.2022 року комісією встановлено, що за адресою: [ADDRESS] - зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , фактично мешкають: [PERSON] з 07.07.2003, [PERSON] , [PERSON] - з 01.01.2022 року. 09.09.2022 року головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району видано розпорядження «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] яким визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Згідно з наданими скріншотами листування у месенджері, наданого відповідачем до відзиву, під час спілкування з абонентом « [PERSON] » обговорюються побутові питання, у тому числі з приводу сплати аліментів, надання фотокарток сина, пересилання речей сина, що не заперечується і позивачем. Згідно з наданими скріншотами листування у месенджері, наданого відповідачем під час спілкування з абонентом « [PERSON] » обговорюються стосунки між матір`ю та сином, у тому числі і з приводу місця проживання сина, зі змісту якого вбачається, що син образився на матір, що вона виїхала на окуповану територію, і хотів щоб мати жила у тьоті [PERSON] , але вона не могла туди приходити, а тому запрошувала сина де вона жила у м. Запоріжжі, на що останній відмовився. Також мати повідомляє, що любить свого сина, а поїхала через те, що він не хотів і також і з нею жити і у бабусі було погане здоров`я. Згідно з характеристикою КУ «Фінансово-господарська група з централізованого обслуговування закладів та установ освіти, культури» [PERSON] з вересня 2018 працює на посаді завідуюча відділом культурно -освітньої роботи та організації дозвілля. За місцем роботи характеризується виключно позитивно. Згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 04.01.2023 №17-01/01-27/3- орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Відповідно до висновку на адвокатський запит від 09.03.2023 №01-02/84 практичного психолога на питання надано у тому числі відповіді, що [PERSON] дуже подобається жити з батьком, обмежене спілкування з мамою ніяк не впливає на дитини, але він хотів би чути іноді маму, але у присутності тата. Дитина на цей час відчуває себе комфортне і в безпеці разом із батьком. До батьків ставлення позитивне, [PERSON] хотів би жити разом із обома на території України, але був ображений на матір через те, що вона не хоче разом жити з татом. Також мати виїхала на окуповану територію. Батька забрав [PERSON] з окупованої території за його згодою та бажанням. Має більшу прихильність до батька. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є сімейними й врегульовані ст.ст. 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків, і лише у разі не досягнення ними згоди з цього питання, спір між батьками може бути вирішений судом або органом опіки та піклування. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом В основному, під спором про право розуміють опір, перешкода у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право. Спір про право може виникнути виключно у разі порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів особи, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. З іншого боку, необхідною умовою порушення судового провадження є наявність певного спору, конфлікту, що виник із суспільних відносин, які опосередковуються правом. Верховний Суд неодноразово зазначав, що в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору. Така незгода має втілюватись у вчиненні учасником процесу об`єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як встановлено під час розгляду справи, спільна дитина сторін проживає разом із батьком з 01.01.2022 року, ще до розірвання шлюбу між сторонами і переїзду до м. Запоріжжі у зв`язку із окупацією місця проживання сторін, окремо від матері дитини - відповідача по справі. Також встановлено, що відповідачка також після окупації с. Кам`янська якійсь час проживала у м. Запоріжжі за іншою від позивача з дитиною адресою, проте виїхала на тимчасово окуповану територію у 2022 році, де і перебуває на теперішній час. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , 12.04.2022 року взяті на облік як внутрішньо переміщені особи згідно довідок від 12.04.2022 року за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала: [ADDRESS] , фактичного проживання: [ADDRESS] . з 07.04.2022 року, тобто за іншою адресою. Вказану обставину учасники процесу визнають і не оспорюють. Вище наведені докази в сукупності та встановлені судом обставини справи вказують на те, що між сторонами не існувало та не існує спору щодо визначення місця проживання дитини, їх спільний син, за взаємною згодою батьків, проживає із батьком [PERSON] безперервно по теперішній час, і мати дитини жодних заперечень з приводу проживання сина із батьком не має і не мала і суд встановив, що між сторонами немає спору щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки місцем проживання дитини є місце, визначене за згодою батьків. Вчинення відповідачем якихось дій, які були б спрямовані на порушення такої домовленості, суд під час розгляду справи не встановив, позивач це не довів, а відповідач заперечував. Представник відповідача у судовому засіданні підтвердив наявність домовленості, пояснив, що переїзд позивача та їх спільної дитини з окупованої території внаслідок початку повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України та подальше спільне проживання сина з батьком у м. Запоріжжі відбувся не тільки з відома відповідача, й за її згоди. Зустрічний чи самостійний позов про визначення місця проживання спільної дитини із нею відповідач до суду не подавала, як і позовів про усунення перешкод зі сторони відповідача в участі у вихованні сина, доказів наміру вивезти сина на окуповану територію, як про це зазначає позивач, в матеріалах справи немає, про що додатково свідчить той факт, що протягом часу з 01.01.2022 року по теперішній час, дитина проживає з батьком, а мати, навіть перебуваючи у м. Запоріжжі, спілкуючись із дитиною, не змінювала і не намагалася змінити без згоди батька і сина місце проживання дитини, що не заперечується і позивачем. Вказані обставини підтверджені вищезазначеними доказами, зокрема і показами свідка позивача [PERSON] , яка підтвердила, що відповідач не заперечує та не заперечувала проти проживання сина з батьком, син подзвонив, сказав забери додому і він сина забрав додому, мати не сперечалася проти того, така була домовленість. Суд зауважує, що, враховуючи що дитина проживає з батьком з народження безперервно і це зафіксовано в документах, і якщо відповідачка би не погоджувалася з обставинами, як проживання спільної дитини з батьком, саме відповідачка звернулася би до суду із позовом про визначення проживання дитини з нею. Не визнання наведених у позовній заяві обставин щодо відносин сторін представником відповідача не свідчить про заперечення відповідачем факту проживання сином з батьком за її згодою, як і на момент подання позову, так і на час його розгляду. Про відсутність спору між сторонами також свідчить і ті обставини, що розпорядженням органу опіки та піклування визначено місце проживання батька з сином 09.09.2022 року, тобто ще до звернення до суду із позовом, головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, з того часу вказане розпорядження відповідачем не оспорено, виконується відповідачем, що не заперечується позивачем. Позивач сам зазначив, що після виїзду з окупованої території він звернувся до органів державної влади, щоб документально зафіксувати проживання малолітнього сина з ним, тобто не через наявність спору. Про факт відсутності спору також безпосередньо свідчать ті обставини, що відповідач повністю і беззаперечно погоджується на подальше проживання їх дитини із позивачем, не чинила і не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, не заявляє вимог і не ініціює питання про проживання дитини разом із нею, погодилася на сплату аліментів на утримання дитини, судовий наказ не скасовувала. Отже, суд переконався у тому, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо визначення місця проживання їх дитини ґрунтуються на їх спільній згоді. Виходячи із найкращих інтересів дитини, суд зазначає, що з огляду на домовленість батьків про місце проживання дитини та врахування батьками думки своєї дитини, яка згідно наданих доказів бажає проживати з батьком, проживання сина з батьком тривалий час, наявність визначеного місця проживання дитини за розпорядженням органу опіки та піклування, отримання від матері дитини за як за судовим наказом, так і добровільно, аліментів, того. що позивач має можливість вільно змінювати місце проживання дитини, визначати навчальний заклад для дитини, а також змінювати його, про що додатково свідчить довідка ВПО, забезпечити дитині безпеку, здійснювати усі інші дії, пов`язані з життєдіяльністю дитини, що і відбувається протягом майже дворічного проживання сина з батьком без матері, і за таких обставин вважає, що найкращі інтереси дитини наразі є забезпеченими батьком, батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, проти чого мати як і на момент подання позову, так і станом на час розгляду цієї справи не заперечує. Отже проживання сина з батьком за згодою матері відповідає його якнайкращим інтересам. У зв`язку із цим, що мати надала згоду на проживання їх дитини разом із позивачем, тобто, бажання сторін щодо визначення місця проживання їх дитини, є їх спільним і відповідає їх волі, суд приходить до висновку, що права дитини жодним чином не порушені, оскільки за взаємною згодою її батьків, дитина проживає разом із батьком. При цьому суд зазначає, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. В даному випадку, до суду звернувся батько дитини, з яким тривалий час, зі згоди матері, проживала дитина і, при цьому, мати дитини не намагалася її відібрати у батька або визначити місце проживання дитини разом з нею та, взагалі, згодна з тим, щоб дитина і надалі мешкала з батьком. Порушення розпорядження органу опіки та піклування яким визначено місця проживання дитини з батьком , як до звернення до суду із позовом, так і під час судового розгляду судом не встановлено. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача адвоката у судовому засіданні про те, що відповідач [PERSON] повернувшись з тимчасово окупованої території України у подальшому може оспорювати проживання їх спільної дитини з позивачем оскільки відповідно статей 15, 16 ЦК України задоволення позову судом можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права (інтересу) відповідачем. У судовому засіданні позивач особисто зазначав, спочатку, що спору з відповідачкою з приводу місця проживання немає, син проживав з батьком і до війни, це влаштовувало усіх. У подальших засіданнях вказав, що у майбутньому може виникнути такий спір, якщо позивачка побажає щоб син проживав з нею. Вказував, що бажає закріпити діюче становище рішенням суду. Під час судового розгляду позивач декілька разів змінював свою позицію по цій справі, що на думку суду, було обумовлено як участь у справах різних представників, так і спору, який одночасно з цим позовом розглядається у суді щодо позбавлення відповідача батьківських прав і в якому встановлюються певні обставини щодо правовідносин сторін. Так, позивач під час судового розгляду зазначав, що колишня дружина, яка залишилася на тимчасово окупованій території, телефонує та спричиняє сварку з приводу того, щоб дитина повернулася до неї у смт. Кам`янка, а він не згодний з тим, щоб син проживав зараз з відповідачем на тимчасово окупованій території. То взагалі вказував, що не знає де відповідач, то зазначав, що відповідачка лише на час окупації чи її виїзду з окупованої території погодилась на проживання сина з позивачем, то заявляв, що спору між ним та позивачем не було і не має. В останньому засіданні вже вказував, що спір є, бо хоча син з ним і проживає тривалий час, мати може колись приїхати і забрати сина на окуповану територію, а йому потрібно на цей випадок офіційний документ, тому він бажає закріпити те, що син живе з ним ще і рішенням суду. Разом з тим, в контексті ст. 161 СК України, ст. 2,4 ЦПК України обов`язковою умовою для вирішення судом спору про визначення місця проживання спільної малолітньої дитини сторін є наявність такого спору саме на момент звернення до суду, а не в майбутньому. Вирішення спору, який може виникнути у майбутньому і на майбутнє, законом не передбачено. Питання про майбутні правовідносини сторін знаходяться за межами компетенції суду і суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача чи наперед встановлювати, що між сторонами у майбутньому може виникнути спір. У разі виникнення у майбутньому спору щодо місця проживання дитини кожен із батьків вправі звернутися до суду з відповідним позовом, обґрунтувавши його належними, достатніми та допустимими доказами. Закріплення діючого становища шляхом постановлення судового рішення за відсутності будь-якого спору не є завданням цивільного позовного провадження, так як цивільно-правовим спором є спір, який виникає внаслідок відсутності згоди суб`єкта цивільного права щодо умов виконання тих чи інших прав або обов`язків, що випливають з закону чи договору, а, як вже зазначалося вище, закріплення діючого становище, як про це вказує представник відповідача, відповідно до ст. 2 ЦПК України не є завданням цивільного судочинства, яким є вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Твердження представника позивача, що про наявність спору свідчить ті обставини, що відповідачка не звернулася до нотаріуса для укладення нотаріального договору про місце проживання сина відповідно до ст.157 СК України, не свідчить про наявність спору, з огляду на те, що ст.157 СК України не встановлює обов`язку батьків укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, це право батьків, яким батьки не скористалися, так як укладення такого договору за наявності домовленості про місце проживання дитини, проти якого не заперечує відповідач, не є їх обов`язком. Щодо тверджень представника позивача, що через відсутність рішення суду відповідачка зможе у будь-який час забрати сина без його дозволу та вивезти його у будь-якому напрямку, то в контексті тих обставин, що син проживає з батьком безперервно усе його життя за згодою із матір`ю, відсутності жодних доказів щодо наявності у матері таких намірів, при наявності такої можливості, то суд вважає, що вказані обставини без урахування положень ст. 141 СК України є припущенням представника позивача про можливість виникнення спору у майбутньому, а не про наявність спору як на час звернення до суду, так і на час розгляду справи. Суд також вважає за необхідне зазначити щодо пояснень представника позивача, що факт проживання сина із батьком за згодою матері потрібно зафіксувати судовим рішенням, оскільки відсутній належний документ, що визначає місце проживання дитини, а мати не з`являється до дитини взагалі, але позивач хоче щоб дитина проживала з ним до повноліття, як про це вказав представник позивача у судовому засіданні, для того, щоб надавати цей документ в потрібні інстанції, і коли війна закінчиться, щоб не шукати мати дитини, то суд наголошує, що завданням цивільного позовного провадження не є фіксація факту проживання дитини з один із батьків судовим рішенням, тим паче, фіксація цього факту до повноліття дитини (сину сторін 9 років), а захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Тим більше, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Поданий органом опіки та піклування висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом із батьком відповідає інтересам дитини, проте не може бути прийнятий судом, адже, як встановив суд, спору між сторонами щодо місця проживання дитини не існувало та не існує, батьки визначили місце проживання малолітнього [PERSON] за взаємною згодою разом із батьком, будь-яких вимог до батька мати дитини не пред`являла, а висновок органу опіки та піклування не містить даних про те, що під час його складання були дотримані вимоги п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, в частині обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з обома батьками та дитиною, щоб підтверджувало обставини наведені у висновку, що батьки не дійшли згоди щодо місця проживання дитини. Отже, суд переконався у тому, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо визначення місця проживання їх дитини ґрунтуються на їх спільній згоді. Як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача щодо визначення місця проживання його дитини не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують наразі здійснення ефективного судового захисту. У постановах від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 13 січня 2022 року у справі № 644/1955/20 Верховний Суд зазначав, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, а тому ухвали судів першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст.255 ЦПК України та постанови судів апеляційної інстанції, постановлені за п.2 ч.1 ст.255 були скасовані. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді, а тому з урахуванням вищенаведених постанов Верховного Суду не закриває провадження у справі, а у задоволені позову відмовляє. При цьому зазначає, що у разі виникнення у майбутньому спору щодо місця проживання дитини кожен із батьків вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Outcome: dismissed