Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

В вересні 2021 р. позивач [PERSON] через\~свого представника\~ адвоката\~Душаченко Ірину\~Сергіївну звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] і [PERSON] , в якому просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані в [ADDRESS] , після смерті батька, [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову представник позивача зазначила, що дідусеві позивача, [PERSON] , у 1954 році була відведена земельна ділянка для безстрокового користування для будівництва та обслуговування житлового будинку з правом побудови будинку [ADDRESS] , змінна на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради трудящих від 30.11.1962 року № 1706 «Про упорядкування найменувань»). У 1955 році дідусем позивача будинок був побудований, де він почав мешкати зі своєю родиною. [INFO] дідусь позивача, [PERSON] , помер. Після його смерті спадкоємцями, відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України, лишились його дружина [PERSON] , яка приходиться позивачу бабусею та син [PERSON] , який приходиться позивачу рідним батьком. [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] . Спадкоємцем після смерті [PERSON] став її рідний син [PERSON] , який і успадкував все майно померлої. [INFO] помер [PERSON] , який приходиться позивачу батьком. Окрім позивача, іншими спадкоємцями за законом є відповідачі. У встановлений законодавством термін позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини. 14.07.2021 року приватним нотаріусом Недвігою А.Ф. була заведена спадкова справа у спадковому реєстрі за № 67977900. 27 серпня 2021 року приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність документів що посвідчують право власності за померлим. Посилаючись на вказані обставини, а також неможливість вирішення вказаного питання у досудовому порядку, позивач була змушена звернутися в суд з даним позовом. Ухвалою Корабельного\~районного суду\~м.\~Миколаєва від\~13.10.2021 року у зазначеній справі було відкрито спрощене позовне провадження викликом (повідомленням) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження і позивачу встановлений п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Представник позивача [PERSON] - адвокат Душаченко І.С. надала суду заяву, в якій просила розглядати справу у відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. З матеріалів справи вбачається, що 19.11.1954 р. на підставі Доовру № 96 на право будівництва будинку і безстрокового користування земельною діялнкою [PERSON] була відведена земельна ділянка площею 900 кв. Метрів під індивідуальне будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . З архівної довідки Державного архіву Миколаївської області від 08.06.2011 № 01.1-21/440 вбачається, що рішенням виконкому Миколаївської міської Ради депутатів трудящих від 30 листопада 1962 року № 1706 «Про упорядкування найменувань [ADDRESS] . Рішенням виконкому Миколаївської міської Ради депутатів трудящих від 4 жовтня 1977 року № 968 «Про упорядкування нумерації домоволодінь та перейменування вулиць у місті» будинок по [ADDRESS] перенумеровано на № 5. З листа Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації № 2-4335 від 29.07.2021 р. вбачається, що право власності станом на 28.12.2012 р. в КП „ММБТІ не зареєстровано. Водночас, в матеріалах інвентаризаційної справи міститься договір на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 19.11.1954 р. за № 96, згідно якого [PERSON] надано у безстрокове користування земельну ділянку під будівництво житлового будинку по [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ), посвідчений першою Державною нотаріальною конторою м. Миколаєва 27.11.1954 р. за р .№ 2 -18098. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданий Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. З матеріалів справи вбачається, що спадкоємцями після його смерті були його дружина, [PERSON] , і його син та батько позивача, [PERSON] . [INFO] померла бабуся позивача, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу України не заявив відмову про неї. Тобто, спадкоємцем після смерті [PERSON] став її рідний син, [PERSON] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , про що був складений актовий запис № 153 та видане Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . 27.08.2021 р. позивач отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] , на нерухоме майно за номером [ADDRESS] . Вказане рішення обумовлено тим, що нотаріусу неможливо було встановити склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадкове майно. Документів, які підтверджують вищевказане майно надано не було. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав па нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. З зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13, зазначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1976-1989 роках питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Аналогічні роз`яснення зазначені і у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, де у п.3.1 зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою «собою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP. затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняті я в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 Щодо прийняття в експлуатацію обєктів закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації ( лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року № 40-19-5376 Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів). \~ \~ \~ \~ Згідно ст. ст. 1216, 1218 ГК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. На підставі положень ст. 206 ЦПК України суд також приймає до уваги визнання відповідачами позовних вимог через наявність на те законних підстав. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved