Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулосьКомунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі проживають за адресою: [ADDRESS] , та забезпечуються послугами з централізованого теплопостачання. За надані послуги за період з 01.11.2016 до 31.10.2019 відповідачі заборгували 16\~470, 94 гривень, що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку № [NUMBER] . Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України з відповідачів підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про солідарне стягнення з відповідачів на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованості в сумі 19\~419, 47 гривень, з яких: 16\~470, 94 гривень - заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; 826, 30 гривень 3 % річних; 2\~122, 23 гривень інфляційні втрати. Ухвалою суду від 20.01.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 18.04.2023 розгляд справи вирішено провести у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01.06.2023 Вінницьким міським судом Вінницької області по справі було ухвалено заочне рішення. Ухвалою суду від 09.10.2023 вищевказане заочне рішення було скасоване і призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Вищевказане судове рішення було одержане позивачем 11.10.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. (а.с. 137) З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 09.10.2023 направлені відповідачам за адресою їх місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с. 140-145) Адвокатом відповідачки [PERSON] ухвала суду від 09.10.2023 була одержана 11.10.2023 в електронному вигляді і 12.10.2023 у паперовому, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа та відповідною розпискою. (а.с. 136, 138) Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою від 09.10.2023, від відповідачів відзиви на позов не надійшли. Водночас, 06.11.2023 відповідачами було подано заяви про застосування строків позовної давності. (а.с. 146-148, 152) В судове засіданні представник позивача та відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Таким чином, представник позивача та відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не з`явились в судове засідання без поважних причин. Водночас, представником позивача 06.11.2023 було подано заяву про розгляд справи у відсутність представник позивача, зазначивши при цьому про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Адвокат відповідачки [PERSON] [PERSON] не заперечував щодо розгляду справи у відсутність представника позивача та відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, клопотання представниці позивача, думку адвоката відповідачки [PERSON] [PERSON] та положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність представника позивача та відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В судовому засіданні адвокат відповідачки [PERSON] [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог і просив застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду м. Вінниця ПП «Бокуд» та довідок про реєстрацію місця проживання осіб, наданих Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, за адресою: [ADDRESS] , проживають та зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (особовий рахунок № [NUMBER] ). (а.с. 5, 22-29) Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги»\~споживач здійснює\~оплату за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги щомісяця,\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені відповідним\~договором. Споживач\~не звільняється\~від оплати\~житлово-комунальних\~послуг,\~отриманих ним\~до укладення\~відповідного договору. Згідно\~із ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії, зокрема є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог\~договору та\~нормативно-правових\~актів. Споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, відповідних нормативно-правових актів та виконання приписів органів, уповноважених здійснювати державний нагляд за режимами споживання теплової енергії згідно із законом. Відповідно до пп. 1 п. 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 (із змінами), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Також, 21.08.2019\~Кабінет Міністрів\~України видав\~постанову №\~830,\~якою затвердив\~Правила надання\~послуг з\~постачання теплової\~енергії,\~які вступили\~в дію\~з 04.09.2019.\~Так,\~згідно із\~п.\~13\~цих Правил,\~надання послуги\~здійснюється виключно\~на договірних\~засадах. Послуга\~надається споживачеві\~згідно з\~умовами договору,\~що укладається\~відповідно до\~типових договорів\~про надання\~послуги відповідно\~до ст.ст.\~13\~і 14\~Закону\~України «Про\~житлово-комунальні\~послуги». Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги. Споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого\~цього пункту. Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] 01.10.2007 було укладено письмовий договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до квартири [ADDRESS] . (а.с. 8) Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відповідачка [PERSON] на спростування пред`явлених до неї позивачем вимог надала копію акта, затвердженого головою правління ОСББ «Червоноармійська 2» 01.08.2023. (а.с. 100) З вищевказаного акту вбачається, що [PERSON] з 2019 року і по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] . Однак, суд не погоджується із доводами відповідачки [PERSON] та її адвоката щодо відсутності підстав для оплати нею, як споживачем, наданих позивачем послуг, виходячи з наступного. У відповідності до ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» під місцем перебування розуміється житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги. Під місцем проживання цей Закон визначає житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про надання публічних\~(електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні», житло\~-\~житловий будинок,\~квартира,\~інше жиле\~приміщення,\~в якому\~особа постійно\~або тимчасово\~проживає;\~декларування місця\~проживання особи\~-\~повідомлення особою\~органу реєстрації\~адреси свого\~місця проживання\~шляхом надання\~декларації про\~місце проживання\~в електронній\~формі з\~використанням Єдиного\~державного веб-порталу\~електронних послуг\~з подальшим\~внесенням такої\~інформації до\~реєстру територіальної\~громади; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) регулюється Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 (надалі - Порядок). У відповідності до ч. 1 ст. 4 і ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п. 4 і п. 5 вищевказаного Порядку, особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. Відповідно до п. 2 і п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», для підтвердження інформації про місце проживання (перебування), зареєстроване до набрання чинності цим Законом, особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до: 1) паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки; 2) паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон; 3) витягу з реєстру територіальної громади. З дня запровадження доступу до відомчої інформаційної системи, але не пізніше 1 березня 2022 року, інформація про місце проживання (перебування) особи підтверджується також із зазначеної відомчої інформаційної системи. Отже, чинним законодавством чітко передбачено вимоги до декларування/реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та передбачено документи, які це підтверджують. Акт від 01.08.2023, наданий відповідачкою [PERSON] , не є тим документом, який підтверджує зареєстроване/задеклароване у встановленому законом порядку місцем проживання/перебування. Таким чином, відповідачкою [PERSON] не надано суду належних і допустимих доказів про її місце проживання (перебування) за іншою адресою, ніж та, заборгованість зі споживання послуг за якою є предметом спору у даній справі. Також судом прийнято до уваги, що відповідачкою [PERSON] не підтверджено споживання нею комунальних послуг за адресою, вказаною в акті від 01.08.2023, проведення оплати за такі послуги. Водночас, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). З довідки про реєстрацію місця проживання особи, наданої 16.01.2023 Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради на запит суду, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 25) Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, наданих позивачем за адресою:\~ [ADDRESS] . Також з позовної заяви вбачається пред`явлення вимоги позивачем про стягнення заборгованості за спожиті послуги за період з 01.11.2016 по 01.11.2019, зокрема до [PERSON] , [INFO] , тобто частково за період коли остання була неповнолітньою. Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Вищевказане виключає відповідальність [PERSON] за невиконання обов`язку зі сплати послуг з постачання теплової енергії (централізованого опалення та постачання гарячої води) за період з 01.11.2016 по 11.05.2019. Таким чином, правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості зі сплати послуг з постачання теплової енергії (централізованого опалення та постачання гарячої води) за період з 01.11.2016 по 11.05.2019, відсутні. Згідно із\~п.\~18\~Правил надання\~послуг з\~централізованого опалення,\~постачання холодної\~та гарячої\~води і\~водовідведення,\~затверджених Постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~21.07.2005\~року за\~№ 630\~(із\~змінами),\~в редакції\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин,\~розрахунковим періодом\~для оплати\~послуг,\~якщо інше\~не визначено\~договором,\~є календарний\~місяць.\~Оплата послуг\~здійснюється не\~пізніше 20\~числа місяця,\~наступного за\~розрахунковим періодом\~(місяцем),\~якщо договором\~не встановлено\~інший строк. Система (щомісячна або авансова) та форма (готівкова або безготівкова) оплати послуг визначається у договорі між споживачем і виконавцем. Відповідно до\~Правил надання\~послуг з\~постачання теплової\~енергії,\~затверджених \~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 21.08.2019\~№ 830,\~чинних з\~04.09.2019,\~розрахунковим періодом\~для оплати\~спожитої послуги\~є календарний\~місяць.\~Оплата послуги\~здійснюється не\~пізніше останнього\~дня місяця,\~що настає\~за розрахунковим\~періодом (граничний\~строк внесення\~плати за\~спожиту послугу),\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені договором.\~За бажанням\~споживача оплата\~послуг може\~здійснюватися шляхом\~внесення авансових\~платежів (п.\~35). Споживач\~здійснює оплату\~спожитої послуги\~щомісяця в\~порядку та\~строки,\~визначені договором\~(п.\~36). Споживач\~не звільняється\~від оплати\~послуги,\~отриманої ним\~до укладення\~відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб (п. 37). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З оборотної відомості за період з 01.11.2016 по 01.11.2019 вбачається неналежне виконання відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а з 11.05.2019 по 01.11.2019 й [PERSON] , обов`язків щодо оплати послуг з постачання теплової енергії (централізованого опалення та гарячого водопостачання). (а.с. 6) Відповідачами доводи позивача не спростовано. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про теплопостачання» та п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належить встановлення тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії (крім тарифів на теплову енергію, вироблену на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях та когенераційних установках) у порядку і межах, визначених законодавством. Судом встановлено, що заборгованість відповідачів перед позивачем за спожиті послуги з постачання теплової енергії за період з 01.11.2016 по 01.11.2019 становить 16\~470, 94 гривень. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно із ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку заборгованості відповідачів перед позивачем, здійсненого останнім, за період з 01.11.2016 по 01.11.2019 борг становить 19\~419, 47 гривень, з яких: 16\~470, 94 гривень - заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; 826, 30 гривень 3 % річних; 2\~122, 23 гривень інфляційні втрати. (а.с. 7) Судом перевірено розрахунок заборгованості, здійснений позивачем, і встановлено, що нарахування позивачем встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми в цілому є правомірним, правильним і таким, що відповідає вимогам закону, враховуючи при цьому положення ч. 2 і ч. 3 ст. 267 ЦК України. Водночас, враховуючи виникнення права вимоги у позивача до [PERSON] лише з 11.05.2019, неможливість розмежування проведених позивачем нарахувань за період з 01.05.2019 по 11.05.2019 і з 11.05.2019 по 01.06.2019 між усіма споживачами послуг, суд прийшов до висновку, що заборгованості за послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення та гарячого водопостачання) з [PERSON] може бути стягнута з 01.06.2019. При цьому, договором № 22002183 від 01.10.2007 встановлено розрахунковий період для оплати послуг до 15-го числа місяця наступного за розрахунковим (як приклад, прострочення оплати за червень місяць 2019 року буде починатися з 16 липня 2019 року). Отже, за даних обставин, вимога в частині стягнення заборгованості по 3 % річних в сумі 826, 30 гривень та індексу інфляції в сумі 2\~122, 23 гривень з [PERSON] , є необґрунтованою. Судом встановлено, що заборгованість за спожиті послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення та гарячого водопостачання) за період з 01.06.2019 по 01.11.2019 становить 526, 68 гривень. Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідачами подано\~заяви про\~застосування позовної\~давності. При цьому судом прийнято до уваги, що якщо відповідачів у справі кілька, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом 12.01.2023 із вимогою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів за період з 01.11.2016 до 31.10.2019. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки зобов`язанням визначено обов`язок споживача оплачувати спожиті ним комунальні послуги щомісяця, не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем) - за період з 01.11.2016 до 03.09.2019, і не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу) - за період з 04.09.2019 до 31.10.2019, якщо інший порядок та строки не визначені договором, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржниками строку сплати щомісячного платежу за надані і отримані послуги, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його сплати. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, в даному випадку про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних. Аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). З`ясовуючи наявність обставин, що передбачають зупинення чи переривання перебігу позовної давності, судом встановлено наступне. Із оборотної відомості не вбачається, що за надані позивачем послуги за період з 01.11.2016 до 31.10.2019 споживачами були здійснені будь-які оплати. (а.с. 6) Отже, судом встановлено, що відповідачі не вчиняли дій, які б свідчили про визнання ними боргу, що слугувало б підставою для застосування положень ч. 1 ст. 264 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.01.2021 судовий наказ про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, виданий 28.02.2020 у справі № 127/4447/20, було скасовано. (а.с. 9-10) Однак, за таких обставин, перебіг позовної давності не переривається. Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Вищевказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17. Отже, судом не встановлено переривання перебігу позовної давності. Також, судом не встановлено виникнення обставин, встановлених ч. 1 ст. 263 ЦК України. Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності, і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Судом прийнято до уваги, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України,\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, встановивши, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, не порушено [PERSON] за період з 01.11.2016 по 11.05.2019, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим і недоведеним належними і допустимим доказами в частині вимог до [PERSON] за вказаний період, а тому в цій частині вимоги не підлягає задоволенню. Водночас, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушено [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в період з 01.11.2016 до 31.10.2019 та [PERSON] в період з 11.05.2019 до 31.10.2019, враховуючи вищевикладене, а тому суд прийшов до висновку про застосування позовної давності за заявою відповідачів, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові в частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в період з 01.11.2016 до 31.10.2019 та [PERSON] в період з 11.05.2019 до 31.10.2019. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони\~та інші\~учасники справи\~подають докази\~у справі\~безпосередньо до\~суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 09.10.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до\~ч.\~2\~і ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~п.\~2,\~п.\~4,\~п.\~6\~і п.\~7\~ч.\~2\~ст.\~43\~ЦПК України\~учасники справи\~зобов`язані: сприяти\~своєчасному,\~всебічному,\~повному та\~об`єктивному встановленню\~всіх обставин\~справи; подавати\~усі наявні\~у них\~докази в\~порядку та\~строки,\~встановлені законом\~або судом,\~не приховувати\~докази; виконувати\~процесуальні дії\~у встановлені\~законом або\~судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення адвоката відповідачки [PERSON] [PERSON] , дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Суд прийшов до висновку, що в даному випадку, враховуючи встановлені судом обставини, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом солідарного стягнення з відповідачів на його користь заборгованості в сумі 19\~419, 47 гривень за період з 01.06.2019 до 31.10.2019. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2\~684, 00 гривень, що підтверджується платіжними дорученнями № 28 від 09.01.2023 та № 11090 від 14.02.2020, приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 164 ЦПК України. (а.с. 4, 14) Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем. До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідачі не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed