Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

02.11.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовною заявою до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третіх осіб: Президента України, Верховного Суду України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Вищої Ради Правосуддя про відшкодування моральної шкоди шляхом шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Державного бюджету України в користь позивача в розмірі 10000000 (десяти мільйонів) гривень, завданих порушеннями органами державної влади його прав і свобод, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Вказана судова справа була розприділена для розгляду, шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Гусятиського районного суду Тернопільської області, судді Цвинтарній Т.М., яка заявила собі самовідвід та винесла 04.11.2020 року ухвалу про прийняття її самовідвіду та цивільну справу передала до канцелярії Гусятинського районного суду Тернопільської області для повторного автоматизованого розподілу в порядку ст. 33 ЦПК України. 11.11.2020 року згадана судова справа була повторно розприділена для розгляду, шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Гусятиського районного суду Тернопільської області, судді Митражик Е.М., яка 25.11.2020 року заявила собі також самовідвід та винесла відповідну ухвалу, якою прийняла самовідвід та цивільну справу передала до канцелярії Гусятинського районного суду Тернопільської області для повторного автоматизованого розподілу в порядку ст. 33 ЦПК України. 02.12.2020 року вищевказана судова справа була черговий раз розприділена для розгляду шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Гусятиського районного суду Тернопільської області, судді Лисюк І.О., яка також заявила собі самовідвід та 03.12.2020 року винесла відповідну ухвалу, якою прийняла самовідвід та цивільну справу передала до канцелярії Гусятинського районного суду Тернопільської області для повторного автоматизованого розподілу в порядку ст. 33 ЦПК України. 07.12.2020 року розпорядженням № 1 голови Гусятинського районного суду Тернопільської області І.О. Лисюк, вказану цивільну справу було вирішено передати для розгляду до Чорківського районного суду Тернопільської області. 09.12.2020 року згадана цивільна справа була розприділена для розгляду, шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями судді Чортківського районного суду Тернопільської області Коломієць Н.З. В подальшому, 10 грудня 2020 року суддя Чортківського районного суду Коломієць Н.З. винесла ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] вирішила передати на рогляд до Печерського районного суду міста Києва за територіальністю розташування та місцезнаходження відповідачів у справі. Однак, вказана ухвала була скасована 14 січня 2021 року Тернопільським апеляційним судом та справу повернуто для продовження розгляду до суду першої інстанції. 25 лютого 2021 року позивач [PERSON] заявив відвід судді Чортківського районного суду Тернопільської області Коломієць Н.З. та 25 лютого 2021 року ухвалою судді Коломієць Н.З. задоволено заяву позивача про відвід судді та справу передано в канцелярію суду для повторного визначення судді автоматизованою системою документооббігу суду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказану справу розприділено судді Чортківського районного суду Тернопільської області Запорожець Л.М., яка ухвалою від 01 березня 2021 року відкрила провадження у справі та призначила підготовче судове засідання на 02 квітян 2021 року. В позовній\~заяві позивач\~ [PERSON] \~ вказує,\~що в\~липні 2015\~року він\~став жертвою\~злочину,\~ вчиненого\~злочинною організацією\~шахраїв.\~Він невідкладно\~звернувся до\~Гусятинського райвідділу\~міліції (тепер\~Гусятинське відділення\~поліції)\~з заявою\~про вчинення\~проти мене\~злочину.\~Він надав\~поліції прізвища\~злочинців,\~номера їхніх\~телефонів,\~банк і\~банківські картки,\~які використовували\~злочинці.\~В поліції\~були всі\~можливості для\~затримання злочинці:\~по "гарячих\~слідах".\~Але працівники\~Гусятинського відділення\~поліції відмовили\~йому у\~відкритті кримінального\~провадження і\~тільки через\~місяць,\~ після\~багаточисельних скарг\~до Генеральної\~прокуратури України,\~Міністерства внутрішніх\~справ,\~ були\~внесені відомості\~до ЄРДР\~і відкрито\~кримінальне провадження.\~Але і\~після цього\~слідчі дії\~не проводились\~і тільки\~після відкриття\~кримінального провадження\~щодо бездіяльності\~поліції,\~по розслідуванню\~злочину справа\~почалась просуватися.\~В серпні\~2016\~року кримінальне\~провадження було\~завершене,\~всі свідки\~і особи,\~які вчинили\~злочини,\~допитані,\~отримано дані\~про банк\~і рахунки,\~ які\~використовували злочинці,\~встановлені номера\~їх телефонів\~і адреса\~перебування.\~Але замість\~того,\~щоб скласти\~обвинувальний акт\~і передати\~справу в\~суд,\~ прокуратура\~Тернопільської області\~незаконно \~передала кримінальне\~провадження до\~Дрогобицького відділу\~поліції Львівської\~області по\~місцю перебування\~злочинців.\~ Після\~передачі провадження\~в Дрогобицький\~відділ поліції\~жодних слідчих\~дій не\~проводилось.\~Злочинці,\~використовуючи ті\~самі номера\~телефонів,\~банк і\~банківські рахунки,\~що були\~використані проти\~нього,\~продовжували і\~продовжують вчиняти\~аналогічні злочини\~проти інших\~громадян по\~всіх регіонах\~України.\~Ці громадяни\~звертаються до\~слідства і\~просять приєднати\~їхні випадки\~до провадження\~яке розслідується\~за його\~ заявою,\~але їхні\~звернення навіть\~не реєструються\~у Журналу\~обліку.\~ Коли\~йому стало\~зрозуміло,\~що дана\~злочинна організація\~укривається правоохоронними\~органами і\~прокуратурами Тернопільської\~і Львівської\~областей і\~йому та\~його сину,\~їх майну\~загрожує небезпека\~від злочинців\~і правоохоронних\~органів,\~які їх\~укривають,\~він звернувся\~із заявою\~про забезпечення\~безпеки йому\~,\~його сину\~і його\~сім`ї\~до відділу\~поліції.\~Заява,\~яка згідно\~з КПК\~України,\~мала бути\~розглянута не\~пізніше 72 годин, не розглядалась взагалі. Тільки після його скарг прокурору Львівської області, простим листом керівником Дрогобицького відділу поліції було відмовлено в забезпечення безпеки. Відповідно до КПК України заява про надання безпеки розглядається слідчим не пізніше 72 годин і виноситься постанова, яка невідкладно надсилається, рекомендованим листом з повідомленням про вручення, заявнику. Неправомірні дії та бездіяльність Дрогобицького відділу поліції і просьбу зобов`язати надати безпеку йому та його сину, він оскаржив слідчому судді Дрогобицького районного суду Львівської області. Але і слідчий суддя не розглядав його скаргу у встановленні КПК України строки і тільки після подання цивільного позову про відшкодування моральної шкоди Дрогобицьким районним судом Львівської області, внаслідок порушення його права на доступ до суду, слідчий суддя повернув скаргу без розгляду, мотивуючи тим, що ніби то ним порушенні строки її подання. Оскільки скаргу він, як скаржник, подав в установленні КПК строки, він оскаржив ухвалу слідчого судді Дрогобицького районного суду до апеляційного суду Львівської області. Апеляційний суд Львівської області визнав, що скарга подана в установлені КПК України строки , а дії слідчого судді визнав незаконними, скасував ухвалу слідчого судді та зобов`язав його розглянути скаргу по суті. Однак, слідчий суддя Дрогобицького районного суду Львівської області, нічим не мотивуючи і посилаючись на постанову слідчого Дрогобицького ВП, якої взагалі не існувало, відмовляє йому і його сину у забезпеченні безпеки. Він десятки разів звертався зі скаргами до прокуратури Львівської області на бездіяльність слідства, в склад якого входив процесуальний прокурор Дрогобицької місцевої прокуратури, але всі його скарги направлялись в Дрогобицьку місцеву прокуратуру, бездіяльність якої він оскаржував. Його ж скарги на бездіяльність прокуратури Львівської області, яка по Закону України "Про прокуратуру" зобов`язана координувати діяльність правоохоронних органів по боротьбі зі злочинністю, всі скарги направляла до прокуратури Львівської області, бездіяльність якої він оскаржував. В зв`язку з прикриттям злочинної організації правоохоронними органами і прокуратурами Тернопільської і Львівської областей, він подав до Генеральної прокуратури заяву про вчинення ними кримінального правопорушення за ст.ст. 367,256 КК України. Генеральна прокуратура України, в порушення ч. 1 ст. 214 КПК України, відмовила йому у внесенні відомостей до ЄРДР, а натомість направила заяву для перевірки в Тернопільську і Львівську прокуратури, в органи, які беруть участь в укриттю злочинної організації. В травні 2017 року він оскаржив бездіяльність ГПУ слідчому судді Печерського районного суду міста Києва. Його скарга, яка мала бути розглянута не пізніше 72 годин, розглядалась більше 2 років і шість місяців, при тому слідчий суддя виніс в подальшому незаконну ухвалу, яка пізніше була скасована Київським апеляційним судом. Скарга не розглянута Печерським районним судом і на даний час. В січні 2020 ГПУ внесла відповідні відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 367 КК України і передала кримінальне провадження для розслідування до ТУ ДБР у м. Львові. Слідчим ДБР так само порушуються його права. Так, відповідно до ч. 1 ст.55 КПК України, права потерпілого виникають з моменту подання заяви про вчинення злочину . Тобто, з травня 2017 року він є потерпілим по даному кримінальному провадженні, але слідчий ДБР вже тричі виносив постанови, якими відмовляв йому у наданні статусу потерпілого. Всі три постанови слідчого ДБР були скасовані слідчими суддями Личаківського районного суду м. Львова, але слідчий ДБР і надалі не виконує ухвали слідчих суддів і продовжує відмовляти йому в правах потерпілого. Він вкотре подав клопотання слідчому ДБР, але той їх ігнорував. У зв`язку з неможливістю захистити свої права в кримінальному процесі, він звертався з цивільними позовами про відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення його прав правоохоронними органами і прокуратурами Тернопільської і Львівської областей, через бездіяльність їх по розслідування кримінальних проваджень. Але і цивільні суди відмовили йому в захисті прав, гарантованих Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод. Незважаючи на те, що неправомірні дії і бездіяльність відповідачів - правоохоронних органів і прокуратур Тернопільської і Львівської областей доведена судовими рішеннями слідчих суддів Гусятинського районного суду, Тернопільського міськрайсуду, Львівського адміністративного апеляційного суду, цивільні суди відмовили йому з задоволенні позовних вимог. Розгляд цивільних позовів проводився і приймались рішення з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права і нічого спільного з верховенством права не мали Так, у справі № 596/2292/15-ц, за позовом до прокуратури Тернопільської області і інших про відшкодуванню моральної шкоди, я надав суду п» ять рішень різних суддів, які визнали протиправні дії і бездіяльність відповідачів по розслідуванню кримінальних проваджень, але Гусятинський районний суд і Тернопільський апеляційний суд повністю проігнорували їх і відмовили в задоволенні позову. ВССУ скасував рішення цих судів і дав вказівку дослідити і врахувати рішення судів які встановили бездіяльність і неправомірні дії відповідачів. При повторному розгляді я надав суду додатково ще шість рішень різних судів які встановили продовження бездіяльності і неправомірні дії відповідачів щодо розслідування кримінальних проваджень але Гусятинський районний суд і Тернопільський апеляційний суд не виконали вказівки касаційного суду і повторно відмовили йому в задоволенні позову. Відповідно до ст.61 ЦПК України факти встановлені рішеннями судів є преюдиційними і позивачі звільняються від їх доказування при розгляді інших справ. Справа у першій і апеляційній інстанціях розглядалась упередженими і не безсторонніми суддями. Так, чоловік судді Гусятинського районного суду Митражик Е.М., яка розглядала справу, працював на той час в Копичинецькій виправно-трудовій колоній на керівній посаді, а відповідачі: прокуратура Гусятинського району і прокуратура Тернопільської області, проводили нагляд за діяльністю виправно - трудової колонії, але суддя не заявила самовідвід, розглядала справу і ухвалила незаконне рішення. Суддя Тернопільського апеляційного суду Ходоровський М.В. при першому розгляді апеляційної скарги заявив самовідвід, мотивуючи тим, що він є упереджений суддя при розгляді будь-яких справ за його участю. В той же час, пізніше, при повторному розгляді цієї ж справи, суддя Тернопільського апеляційного суду Ходоровський М.В. брав в ній участь, як суддя-доповідач і головуючий суддя, хоча мав би заявити самовідвід. Так, у справі Пєрсак проти Бельгії ЄСПЛ в п.26 зазначив, що будь-який суддя, щодо якогоє обгрунтовані підстави побоюватися браку безсторонності, має бути відведений. Оскільки судами першої і апеляційної інстанцій були допущені явні порушення норм матеріального і процесуального права, він на їх рішення подав касаційну скаргу до КЦС ВС. Суддя КЦС ВС Штелик С.П. справу, яка містить 5 томів, біля 600 аркушів, сім сторін по справі, ціна позову перевищувала 100 прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб, справа двічі в повному позовному проваджені розглядалась в судах першої і апеляційної інстанцій і один раз в касаційній, перевела в малозначну і повернула касаційну скаргу без розгляду, чим порушила його право на доступ до касаційного суду, більш того, так як справа, в першій і апеляційній інстанціях розглядалась упередженим складом суду, то відповідно до ст. 411 ЦПК суддя Штелик С.П. зобовязана була не тільки розглянути касаційну скаргу, але і скасувати незаконні рішення першої і апеляційної інстанцій. Позивач [PERSON] вказує, що у справі Беллет проти Франції ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права та свободи людини, з огляду верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права. У справі Принц Ханс-Адамс II Ліхтенштейну проти Німеччини ЄСПЛ зазначив, що суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання Конвенції, він повинен переконатися в тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть справи буде зведена нанівець. Оскільки, таке обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує пропорційності між використаними засобами та поставленою метою. Справа № 596/63/17, яка розглядалася за його позовом до прокуратури Львівської області та інших, розглядалась з грубими порушеннями норм матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Так, суддя Гусятинського районного суду Цвинтарна Т.М. відмовила йому у витребувані письмових доказів, які знаходились у відповідачів. В той же час, суддя Цвинтарна Т.М. самовільно, без заявлення сторін, отримала довідку від відповідача - Дрогобицького відділу поліції про те, що порушень в їх діях у розслідуванню кримінального провадження немає і на основі цього доказу відмовила йому в задоволенні позову. Відповідно до ст.132 ЦПК України ч. 1 суд, який розглядає справу, в разі необхідності збирання доказів за межами його територіальної підсудності, доручає відповідному суду провести певні процесуальні дії. Відповідно до ч.2 цієї статті - в ухвалі про судове доручення викладається суть справи, зазначаються особи які беруть участь в ній, обставини що підлягають з`ясуванню доказом, які повинні зібрати суд, перелік питань поставлених особами, які беруть участь в справі. Ця ухвала обов`язкова для суду, якому вона адресована. Суддя Цвинтарна Т.М. не виконала жодної вимоги ст.132 ЦПК і тому докази, зібрані незаконно, не можуть вважатися належними і допустимими. Саме на таких доказах судами першої, а також апеляційної і касаційної інстанцій обґрунтовувались відмови в задоволені мого позову, апеляційної і касаційної скарг. Жодні його докази, що мали вирішальне значення для вирішення справи, судами не розглядались, належна оцінка їм не надавалась. Відмова у витребувані доказів, які знаходились у відповідачів, поставили його в не рівні умови з ними, порушили принцип змагальності. Відповідач - Дрогобицький відділ поліції не надав жодного відзиву, не було його представника на жодному судовому засіданні суду першої і апеляційної інстанцій, судді в розгляді справи виступали, як судді і як представники відповідача. ЄСПЛ у справі Добоо Бехер проти Нідерландів зазначив. що принцип рівності в процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять сторону в суттєво невигідне становище відносно другої сторони. У справі Руїс Матеос проти Іспанії Суд зауважив, що принцип змагальності процесу означає, що надавалася розумна можливість ознайомитися зі всіма доказами і зауваженнями наданими іншими сторонами і відповісти на них. Сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази необхідні для успіху справи. Суди зобов`язанні мотивувати свої рішення. Тоді коли доводи є вирішальними для судового розгляду, вони вимагають ясної і однозначної відповіді національного суду. тому судом необхідно вивчати доводи сторін, а заяви що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією, повинні розглядатися з особливою пристрастю. У вище згаданих справах розгляд їх умисно затягувався і тривав більше двох років. Судові засідання постійно відкладалися, перерви в засіданнях, в більшості випадків, тривали більше місяця. ЄСПЛ у справі Теліга проти України зазначив, що повторне направлення справи на новий розгляд, непроведення судового засідання протягом тривалого часу розкривають серйозні недоліки судової системи і порушують частину першу статті шостої Конвенції. Крім того,\~до 2018\~року він\~отримував субсидії\~щодо сплати\~комунальних послуг.\~У 2018\~органи соціального\~захисту відмовили\~йому в\~призначені субсидій.\~Спочатку вони\~посилались на\~те,\~що площа\~його будинку\~перевищує допустимі\~норми,\~врахувавши незаконно\~до площі\~ будинку\~підвальні приміщення.\~ \~ ВС\~в постанові\~у справі\~№ 521/17659/17\~зазначив,\~що відповідно\~до п.\~В5\~ДБН В\~2.2-15- 2005 площа підвального поверху, в тому числі, що належить до технічного приміщення (де розміщено технічне обладнання), не включається до площі житлового будинку. Після того, як КМУ змінив норми площі будинку, він отримав право на субсидії, але управління соціального захисту почало висувати нові умови. Так від нього почали вимагати внести в декларацію сина, його дружину і трьох їхніх неповнолітніх дітей, а також дочку, її чоловіка і грудну дитину і, що їх доходи будуть враховані при нарахуванні субсидії, в той же час норми житла і житлово-комунальні нормативи на них не розповсюджуються. Управління праці і соціальної політики стверджувало, що згадані особи є членами його домогосподарства і членами його сім`ї, хоча це не відповідає законодавству України, включно з Положенням про призначення субсидій. Відповідно до Положення, до складу домогосподарства включаються всі особи, є зареєстровані в житловому приміщені (будинку) на яких розраховуються соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування. ВП ВС у справі № 644/6274/16-ц від 22.08.2018, посилаючись на рішення Конституційного суду України і цитуючи його, зазначила, що відповідно до Сімейної кодексу України ч.ч. 2 та 4 ст. 3 сім`ю складають особи, які с спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Обовязковими умовами для визнання членами сім`ї є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Оскільки він проживав один, є одноосібним членом домогосподарства і відповідно до рішення КСУ і ВП ВС його сім`я складається, виключно, з нього одного. Тому, в управління соціального захисту не було жодних законних підстав відмовляти йому в призначенні субсидії. Неправомірні дії органів соціально захисту призвели до порушення йлшл прав на гідне життя і права на приватне життя оскільки управління праці та соціального захисту, шляхом шантажу і обманом, змусили мене надати їм персональні дані (паспортні дані ідентифікаційний код) мого сина і дочки без їх згоди. Після відмови у призначені субсидії ці дані йому не були повернуті і з управління праці і соціального захисту зникли. Можливо вони комусь передані і можуть бути використанні у збиток сину і дочки. Позивач вказує, що у зв`язку з порушенням його прав і свобод, на гідне і приватне життя, він звернувся де Гусятинського районного суду з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди Гусятинською РДА і його управлянням соціального захисту. Ігноруючи всі його докази, рішення Конституції України, рішення КСУ і ВП ВС і законодавства щодо призначення субсидій, Гусятинський райсуд і Тернопільський апеляційний суд відмовили йому в позовних вимогах. На їх рішення він подав касаційну скаргу до КЦС ВС. У КЦС ВС були всі підстави задовольнити його касаційну скаргу в повному обсязі, але суд скасував рішення судів першої і апеляційної інстанцій і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Своє рішення КЦС ВС мотивував тільки тим, що Гусятинським райсудом не розглянуто і не уточнено його клопотання про зміну предмету позову і не взято до уваги рішення Комісії з питань призначення субсидій при Гусятинській РДА. Судді КЦС Вс, навіть не читали касаційної скарги і протоколу судових засідань, оскільки в касаційні скарзі і в протоколі засідань Гусятинського райсудузаписаного суд на судовому засіданні, в присутності сторін (в тому числі відповідачів) уточнив і, ухвалою, задовільнив мою заяву про зміну предмету позову. Жодних заперечень і зауважень зі сторони відповідачів не було. Щодо рішень Комісії при РДА то вони ні по формі ні по суті не відповідають в вимогам законодавства, вони не підписані ні членами комісії ні, навіть секретарем і головою комісії. Такі рішення є нікчемними і неоспорюваними в силу закону, тому в судді не було жодних правових підстав враховувати їх в своєму рішенні. ВП ВС постановою у справі № 916/3156/17 від 04 червня 2019 зазначила, що визнання правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав відповідача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. При повторному розгляді справи, суддя Гусятинського райсуду, незважаючи на те, що справа в першій. апеляційній і касаційній інстанціях, розглядалась виключно про відшкодування моральної шкоди, виносить ухвалу про залишення позову без розгляду з частині оскарження рішень Комісії Гусятинської РДА. По перше, такої позовної вимоги не існує, а по друге, суд, відповідно до ст.257 ЦПК України не має правових підстав залишити позов без розгляду в частині, а тільки в цілому. Він оскаржив ухвалу до Тернопільського апеляційного суду. Апеляційний суд повернув апеляційну скаргу без розгляду, мотивуючи не сплатою судового збору за її подання, чим позбавив його права на апеляційне оскарження. КЦС ВС залишив ухвалу Тернопільського апеляційного суду без змін. КЦС ВС порушив принципи правової визначеності, сталості і єдності судової практики встановленої в раніше прийнятих рішеннях Верховного суду. У справі № 437/115/17-ц постановою від 25.07.2018 КЦС ВС, посилаючись на ст.129 Конституції України, Постанову пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 зазначив, що при цьому позивачі, які звільнені від сплати судового збору при пред`явленні окремих позовів деякі категорії осіб незалежно від виду позову звільняються від сплати судового збору не лише при пред`явленні позову, а й при доданні апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами та Верховним Судом України. Відповідно до ст. 403 ЦПК України, КЦС ВС, в разі наміру відступити від раніше прийнятого рішення КЦС ВС, передає справу на розгляд ОП ВС або ВП ВС. Справа розглядається вже більше двох років і не відомо коли буде розглянута оскільки ще не відбувся підготовчий її розгляд. І весь цей час я знаходжусь у важких матеріальних і побутових умовах не гідних людського життя. В зв`язку з умисною відмовою у доступі до правосуддя він подавав скарги, щодо неналежної поведінки суддів, до Вищої ради правосуддя. Так, у 2018 році він подав скаргу до ВРП щодо неналежної поведінки судді Тернопільського апеляційного суду Ходоровського М.В., судді КЦС ВС Штелик С.П. та інших, яка полягає в порушенні права на доступ до суду касаційної інстанції і порушення права на неупереджений і безсторонній суд. Спершу скаргу, більше року, вивчав член ВРП Гречківський П.М. до поки не закінчились його повноваження. Потім скаргу, більше року, вивчав член ВРП [PERSON] , але до цих пір скарга не тільки не розглянута, не відкрито провадження чи відмовлено в його відкритті. Друга його скарга подана в 2020 році щодо неналежної поведінки судді Тернопільського апеляційного суду Костіва 0.3., судді КЦС ВС [PERSON] та інших, яка полягала в порушенні його права на доступ до суду апеляційної інстанції. Дана скарга була розглянута зразу ж, без вивчення, та йому відмовлено у відкритті провадження мотивуючи тим, що скарга полягає тільки в незгоді з рішенням суду, що не відповідає суті скарги, яка стосувалася в незаконної відмови в доступі до апеляційної інстанції і порушення принципів юридичної визначеності, єдності і сталості судової практики. Він подавав заяву про відвід члена ВРП [PERSON] , але його заява не була задоволена, що призвело до подальшого затягування розгляду його скарги. В його випадках правоохоронні органи і прокуратура стали на захист і укривають злочинців, судді укривають правоохоронні органи і прокуратуруру, а Вища Рада Правосуддя укриває недоброчесних суддів від відповідальності. Внаслідок таких неправомірних дій і бездіяльності порушені його права гарантовані Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод. Вважає, що Державою Україна в особі соціальних і правоохоронних органів, органів прокуратури і суду, Вищої Ради правосуддя, Верховного Суду України було порушено його конституційні права та свободи та посилається на статті 3, 21, 32, 46, 48, 55, 56 , 129 Конституції України та статті 1, 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розмір спричиненої відповідачами моральної шкоди оцінює у 10000000 (десять мільйонів) гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Представник відповідача 1 Шпит І.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Раніше подано суду відзив на позовну заяву. В судовому засіданні також вказала, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу Україна в даній категорії справ, оскільки відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною другою стаття 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Міністерство юстиції України діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, зі змінами від 06.05.2020 №380, в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України. Відповідно до\~Положення №\~288,\~Міністерство юстиції\~України має\~повноваження здійснювати\~представництво держави\~виключно під\~час урегулювання\~спорів,\~які розглядаються\~в закордонних\~юрисдикційних органах\~справ за\~участю іноземного\~суб`єкта та\~України в\~Європейському суді\~з прав\~людини під\~час розгляду\~справи про\~порушення Україною\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод,\~а також\~в судах\~України у\~спорах про\~відшкодування збитків,\~завданих Державному\~бюджету України\~внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського Суду з прав людини. Згідно з пунктом 4 Положення № 288, Міністерство юстиції України бере участь к справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, визначених Законом. При цьому, спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В даному випадку, Міністерство юстиції України не є суб`єктом застосування вказаного закону, не є суб`єктом відповідальності з цього приводу. Тобто, коло учасників справи, а саме: відповідачі - визначені позивачем [PERSON] на власний розсуд, та навіть без правового обґрунтуванням підстав залучення таких відповідачів. Вказує,\~що позивач\~ [PERSON] \~у даній\~справі не\~визначає,\~яким саме\~Законом України\~або іншим\~нормативно-правовим\~актом передбачено\~компетенцію та\~повноваження Міністерства юстиції України діяти від імені Держави Україна у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. У свою чергу, Міністерство юстиції України не порушувало прав та інтересів позивача [PERSON] та не допускало неправомірних рішень, дій та бездіяльності у його відношенні. Більше того, дії на які посилається позивач, як на порушення прав та були вчинені на думку позивача, органами оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування, прокуратури та суду знаходяться за межами відання Міністерства юстиції України. За таких обставин, залучення Міністерства юстиції України, у якості співвідповідача у даній справі про відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, - є необгрунтованим та безпідставним. Міністерство юстиції України не являється тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, в матеріалах справи відсутні докази протилежного. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 зазначає, що у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави. У вказаній постанові Суд вказує на те, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За таких обставин вважає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача - Держави Украйна в особі Міністерства юстиції України, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Представник відповідача 2 Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, подав раніше відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи без участі представника. В відзиві зазначив, що при пред`явленні позову до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України позивач на підставі статей 3, 8,19, 32, 46,48, 55,: Конституції України та статей 6, 8, 13 Конвенцій про захист прав людини та основоположних свобод просить стягнути шляхом списання, Державною казначейською службою України, з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000000 гривень завданої порушеннями органами державної влади його прав і свобод. Із наведених у позовній заяві статей право на відшкодування настає у відповідності до ст. 56 Конституції України, за положенням якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У розумінні статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала морально якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розу справедливості. Казначейство, зокрема, як окрема юридична особа, і виконання своїх функціональних обов`язків, завдань, прав та охоронюваних законом і позивача, жодним чином не порушувала, незаконних та протиправних дій відносно позивача вчиняла, зокрема це прослідковується із змісту позовної заяви. В частині\~уособлення позивачем\~Держави Україна\~із Казначейством\~слід зазначити відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що держава є самостійним учасником в відносин. Згідно ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки: органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.Варто відзначити, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 листопада 2019 року у справі за № 242/4741/16-ц дійшла висновку, що держава бере участь у справі, як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідач є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Додатково зауважимо, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові по справі № 199/6713/14-ц від 06 лютого 2019 року дійшов позиції, за якою кошти державного бюджету належать на праві власності державі. У Постанові Верховного Суду по справі № 199/6713/14-ц від 06 лютого 2019 року вказується на те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України і у таких справах резолютивна частина судових рішень не повинна містити відомостей про суб`єкт його виконання, номер та вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання коштів (із посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16). Зауважимо, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус судців" 2 червня 2016 року №1402-VIII). З огляду на зазначене, уособлення держави із Казначейством в даній справі є безпідставним. Із змісту позовної заяви вбачається, що в даних правовідносинах держава набуває і здійснює права та обов`язки через відповідні органи правоохоронних органів, прокуратури, суду, а також органів соціального захисту із діями (бездіяльністю) яких позивач не погоджуються та вважає такими, що завдали йому моральної шкоди. Разом з тим, у позовній заяві позивачем наведено ряд судових справ, що розглядаються чи уже й розглянуті в його інтересах за позовом до правоохоронних органів, прокуратури, суду, а також органів соціального захисту. Інших доказів та посилань, що підтверджують незаконність рішень, дій чи бездіяльності Казначейства чи Міністерства юстиції України при здійсненні ними своїх повноважень позивачем не вказуються та не додаються. Отже, правові підстави стверджувати щодо незаконності рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень позивачем не були надані та фактично відсутні і як наслідок це виключає можливість здійснювати відшкодування шкоди в межах ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України (за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб" згідно додатку №3 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік"). Відповідно до ч. 1 ст. 30 Бюджетного кодексу України видатки та кредитування Державного бюджету України включають бюджетні призначення, встановлені законом про Державний 'бюджет України на конкретні цілі, пов`язані з реалізацією програм та заходів згідно із статтею 87 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України, а нецільове використання бюджетних коштів є недопустимим. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Президента України до суду не з`явився, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи судом. Представник третьої особи - Верховного Суду України в судове засідання не з`явився, раніше було подано пояснення третьої особи щодо позовної заяви, в якому він вказує, що згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402/V-III здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Рішення суду і відповідно дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних із підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, а не шляхом оскарження їх дій (відшкодування моральної чи матеріальної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом, а отже і вирішення питання про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті прийняття судових рішень, суперечить закону. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 березня 2011 №2-рп/2011 зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду не\-конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції, при перегляді судових рішень. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Також посилається на ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Згідно ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вважає представник ВСУ, позивачем [PERSON] не надано суду жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями Верховного Суду України, зокрема, не підтверджено факту порушення його прав, завдання моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю Верховного Суду України, не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності Верховного Суду України та не встановлено причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні. У задоволенні позову просив відмовити повністю, справу слухати без представника Верховного суду України. Третя особа Уповноважений Верховної Ради України з прав людини Денісова Л. в судове засідання не з`явилась, раніше подала суду письмові пояснення. Зі змісту пояснень вбачається, що упродовж 2020-2021 років до неї надійшло чотири звернення від [PERSON] , проте в них заявник не порушував питання щодо бездіяльності чи неправомірності дій правоохоронних органів та прокуратур Тернопільської та Львівської областей при розгляді його звернень, починаючи з 2015 року. Крім того, згідно з статтею 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян відповідно до Закону України «Про звернення громадян», статтею 12 якого визначено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним \~ \~ \~ \~цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження». Уповноважений не наділений чинрим законодавством правом здійснювати досудове розслідування у кримінальних провадженнях, проводити службові розслідування та перевірки організації діяльності правоохоронних органів при розслідуванні у конкретних кримінальних провадженнях, давати оцінку та переглядати на предмет законності і обґрунтованості процесуальні рішення органів досудового розслідування, прокуратури та суду, змінювати їх чи скасовувати, впливати на ці органи. Вказує, що оскільки у своїй позовній заяві [PERSON] просить стягнути, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з державного бюджету України в його користь на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 000 гривень, завданої порушеннями органами державної влади його прав і свобод гарантованих Конституцією України і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод то у разі задоволення судом позовних вимог, виконання рішення суду буде покладено на Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Стаття 101 Конституції України та Закон України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» визначають межі повноважень і спосіб, у який має право діяти Уповноважений. Задоволення судом позовних вимог або відмова у їх задоволенні не призведе до виникнення прав та обов`язків в Уповноваженого стосовно позивача [PERSON] , оскільки відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод. Згідно з частиною першою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тому просить взяти до уваги вказані пояснення. Представник третьої особи Вищої Ради Правосуддя України в судове засідання не з`явився, раніше було подано пояснення, в якому представник вказав, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 131 Конституції України встановлено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка:1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України. Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначено Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-УШ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-УШ). Частиною першою статті 1 зазначеного Закону обумовлено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Статтею 3 Закону № 1798-VIII визначено повноваження Ради, перелік яких є дещо ширшим, ніж той, що наведений у статті 131 Конституції України. Згідно зі статтями 124, 126, 129 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Незалежність судді гарантується Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Держава забезпечує належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. З огляду на таке правове врегулювання, ВРП не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням чи втручатися у здійснення судочинства, у тому числі сприяти у розгляді конкретних судових справ. Просить справу слухати без представника, в задоволені позову відмовити. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача 1, враховуючи відзиви, пояснення та заяви відповідача 2 та третіх осіб, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку: Починаючи з 2015 року позивач [PERSON] неодноразово звертався з заявами, скарга та клопотаннями до правоохоронних органів поліції, ДБР, прокуратури Тернопільської та Львівської областей, а також органів соціального захисту. В подальшому, він подавав до суду позови про відшкодування моральної шкоди. Так, в грудні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовною заявою (справа № 596/2292/15-ц) до Гусятинського відділення поліції Підволочиського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, Головного Управління національної поліції України в Тернопільській області, прокуратури Гусятинського району Тернопільської області, прокуратури Тернопільської області, Державної казначейської служби України в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди. Рішенням від 11 травня 2016 року Гусятинського районного суду Тернопільської області (суддя Цвинтарна Т.М.) в задоволенні позовних вимог позивачу було відмовлено. Вказане рішення було оскаржене в апеляційному та ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу позивача [PERSON] відхилено. Рішення та ухвала судів першої та апеляційної інстанції були оскаржені в касаційному порядку та 09 серпня 2017 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу [PERSON] задоволити. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2016 року та апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2016 року скасовано та справу передано на новий судовий розгляд до Гусятинського районного суду Тернопільської області. 23 квітня 2018 року Гусятинським районним судом Тернопільської області (суддя Митражик Е.М.) в задоволенні вищевказаного позову [PERSON] було повторно відмовлено. 19 липня 2018 року постановою апеляційного суду Тернопільської області апеляційну скаргі [PERSON] задоволено частково. Резолютивну частину рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 квітня 2018 року , залишено без змін в частині відмови у задоволенні позову. Змінено лише мотивувальну частину рішення. Крім того, 16.01.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовною заявою до Дрогобицького відділу НП ГУНП у Львівський області, Дрогобицької місцевої прокуратури, прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 червня 2017 року (суддя Цвинтарна Т.М.) в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. 26 вересня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 червня 2017 року залишено без змін. 30 вересня 2019 року постановою Верховного Суду України в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду України відмовлено. 26 червня 2020 року Гусятинським районним судом Тернопільської області (суддя Митражик Е.М.) винесено ухвалу, якою відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Не погоджуючись з вказаною ухвалою позивач подав апеляційну скаргу та пізніше заявив відвід ряду суддів Тернопільського апеляційного суду. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року повернуто апеляційну скаргу скаржнику [PERSON] . Постановою Верховного Суду України у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року касаційну скаргу задоволено та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року скасовано, а справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції. Позивачем [PERSON] було заявлено відводи суддям Хомі М.В., Сташківу Б.І., Щавурській Н.Б., однак вони задоволеними не були. 23 грудня 2023 року постановою Тернопільського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення а ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 26 червня 2020 року залишено без змін. Постановою від 28 жовтня 2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року скасовано та передано на розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням від 18 лютого 2021 року Гусятинського районного суду Тернопільської області (суддя Митражик Е.М.) в задоволенні позовної заяви [PERSON] до Державної казначейської служби України, Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Львові, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: слідчий Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Львові Янчак Юрій Ігорович про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 18 лютого 2021 року залишено без змін. Статтею 56 Конституції України\~гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до\~статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Частиною 2\~\~статті 1167 ЦК України \~передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою. Згідно ч. 1\~ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу. Відповідно до ч. 1 ст. 1176\~ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини 1\~статті 3 цього Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої\~статті 3 цього Закону\~і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами 1 та 2\~ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4\~статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого\~наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. Відповідно до ст. 1, п.1 ст. 6 Конвенції, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, згідно ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Таким чином, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402/V-III здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Рішення суду і відповідно дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних із підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, а не шляхом оскарження їх дій (відшкодування моральної чи матеріальної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом, а отже і вирішення питання про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті прийняття судових рішень, суперечить закону. Давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду не\-конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції, при перегляді судових рішень, що вбачається із змісту рішення Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 березня 2011 №2-рп/2011. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Також, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Крім того, Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 131 Конституції України встановлено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка:1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України. Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначено Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-УШ «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-УШ). Частиною першою статті 1 зазначеного Закону обумовлено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів. Статтею 3 Закону № 1798-VIII визначено повноваження Ради, перелік яких є дещо ширшим, ніж той, що наведений у статті 131 Конституції України. Згідно зі статтями 124, 126, 129 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Незалежність судді гарантується Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Держава забезпечує належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. З огляду на таке правове врегулювання, ВРП не вправі надавати правову оцінку судовим рішенням чи втручатися у здійснення судочинства, у тому числі сприяти у розгляді конкретних судових справ. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні регламентовано Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-УШ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII). Згідно з\~частинами першою,\~другою статті\~147\~Закону №\~1402-VIII\~в Україні\~діє єдина\~система забезпечення\~функціонування судової\~влади -\~судів,\~органів суддівського\~врядування,\~інших державних\~органів та\~установ системи\~правосуддя.\~Вища Рада правосуддя,\~Вища кваліфікаційна\~комісія суддів\~України,\~Державна судова\~адміністрація України та\~Національна школа\~суддів України,\~інші органи\~державної влади\~та органи\~місцевого самоврядування\~беруть участь\~в організаційному\~забезпеченні діяльності\~судів у випадках і порядку, визначених цим та іншими законами. Суд - це орган, що здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних та інших категорій справ у встановленому законом -процесуальному порядку. Іншими словами, судочинство - це виключна, професійна діяльність суддів щодо відправлення правосуддя. Судову владу реалізовують судді шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. У разі неналежного здійснення суддею своїх професійних обов`язків законодавець передбачає можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження. Підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності визначені Розділом VI Закону № 1402-VIII. Право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа (стаття 107 Закону № 1402-VIII). Отже особа, учасник справи, у разі незгоди із діями судді, визначеного для розгляду судової справи, має право ініціювати процедуру дисциплінарного провадження стосовно такого судді, навівши при цьому певні мотиви й доводи, які будуть предметом перевірки Вищої ради правосуддя та яка у подальшому уповноважена встановити наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Статтею 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обумовлено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] реалізував своє право, передбачене статтею 107 Закону № 1402-VШ, звернувшись до ВРП з дисциплінарною скаргою на дії судді Тернопільського апеляційного суду Ходоровського М.В., судді Тернопільського апеляційного суду Костіва 0.3., судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Штелик С.П., [PERSON] та інших. Ухвалою Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2020 року № 2399/2дп/15-20 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою [PERSON] стосовно суддів Тернопільського апеляційного суду Хоми Марії Володимирівни, [PERSON] , [PERSON] , Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Коротенка Євгена Васильовича, [PERSON] , [PERSON] , Великої Палати Верховного Суду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 15 лютого 2021 року № 353/2дп/15-21 відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за скаргою [PERSON] стосовно суддів Гусятинського районного суду Тернопільської області [PERSON] , Тернопільського апеляційного суду Ходоровського Михайла Васильовича (за дії вчинені на посаді судді Апеляційного суду Тернопільської області), Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Штелик Світлани Павлівни. Зазначені ухвали розміщені на офіційному вебсайті Вищої ради правосуддя. На\~підставі вищенаведеного,\~суд вважає,\~що Вищою\~ Радою правосуддя дотримано вимоги Закону України № 1798-VШ, а позивачем [PERSON] не наведено жодних належних та допустимих доказів того, що Вищою радою правосуддя порушено його права чи інтереси. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено у статях\~56,\~62 Конституції України, статтях\~1167,\~1176 ЦК України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для настання\~деліктної відповідальності\~за статтями\~1166,\~1167\~ЦК України\~необхіднанаявність складу\~правопорушення,\~а саме:\~наявність шкоди;\~протиправна поведінка\~заподіюванашкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Визначення моральної шкоди міститься у статті 23 ЦК України та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як зазначено в абзаці 2 пункту 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Розглядаючи справи щодо стягнення шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади, у конкретних правовідносинах суду необхідно встановити неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести наявність цих умов має позивач. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 3 квітня 2019 року у справі №211/7655/15-ц. З урахуванням положень статей 16, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. За змістом приписів статей 1, 2, 4, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, виключні повноваження щодо надання оцінки законності дій та рішень органів державної влади та їх посадових осіб належать адміністративним судам. При цьому, особа має право заявити вимогу про стягнення шкоди, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади та їх посадових осіб: в рамках спору про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень в адміністративному суді; шляхом подання окремого позову в порядку цивільного/господарського судочинства, за умови, що протиправність дій, бездіяльності, рішень суб`єкта владних повноважень буде встановлена рішенням адміністративного суду. Таким чином, при розгляді спору про стягнення шкоди, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади або їх посадовими особами в порядку цивільного судочинства, належним доказом протиправності такий дій чи бездіяльності, є відповідне рішення адміністративного суду. Наведена позиція підтверджується висновком Верховного Суду у справі №910/9916/17, викладеним у постанові від 19 червня 2018 року, де зазначено, що «необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним\~рішенням суду,\~яке буде\~мати преюдиційне\~значеннядля справи про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду». Позивачем [PERSON] не надано суду жодного такого рішення, яким підтверджено факти неправомірних дій правоохоронних органів, прокуратур, судів чи інших Державних органів, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Статтями\~167,\~170 ЦК України\~визначено, що Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно ч.2\~ст. 30 ЦПК України\~- позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта\~статті 38 ЦПК України\~у вказаній редакції). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі№5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року). Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні. Статтею 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Пунктом 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4\~Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди\~передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні\~спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів того,\~що діями відповідачів йому\~заподіяна моральна шкода, а тому в задоволенні\~позову [PERSON] до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третіх осіб: Президента України, Верховного Суду України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Вищої Ради Правосуддя про відшкодування моральної шкоди шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Державного бюджету України в користь позивача в розмірі 10000000 (десяти мільйонів) гривень, завданих порушеннями органами державної влади його прав і свобод, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, слід відмовити.

Outcome: dismissed