Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості, з врахуванням уточненого розрахунку станом на 28.06.2023 р., в розмірі 7 500 доларів США, три відсотка річних в розмірі 335,34 доларів США, а всього стягнути 7 835,24 доларів США. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.09.2021 р. Позивач надала в борг відповідачу грошові кошти для особистих потреб у розмірі 7 500 доларів США, на підтвердження чого була укладена розписка. Кінцевий строк повернення грошових коштів - 31.12.2021 р. Проте обов`язок з повернення відповідач не виконав. Відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникненням відповідачем мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 14.04.2023 р. цивільна справа була передана на розгляд Печерському районному суду м. Києва за підсудністю (а.с. 30). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом сторін (а.с. 38-39). У засідання представник позивача та позивач не з`явились при цьому подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач в засідання не з`явився, повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання належним чином, подав до суду заяву, в якій заперечує проти задоволеня позову, вказуючи на те, що він склав зазначену розписку під оренду трактора Foton1054 за домовленістю із [PERSON] , який є чоловіком Позивача, але трактор в оренду так і не отримав. В свою чергу, [PERSON] запевнив відповідача, що зазначену розписку на позику знищено. Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір позики від 110.9.2021 року про надання грошових коштів в розмірі 7 500 доларів США, на підтвердження чого була укладена розписка. Кінцевий строк повернення грошових коштів - 31.12.2021 р. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, з огляду на положення змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, суд лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Так, згідно з копією розписки від 11.09.2021 р. сторонами якого вказані [PERSON] (іменований як позикодавець) та [PERSON] (іменований як позичальник), останній отримав від позикодавця, а позикодавець передав грошові кошти в сумі 7 500 доларів США, у власність позичальника, які він зобов`язався повернути у визначений договором строк. Сторони домовились про повернення позичальником всієї позики до 31.12.2021 р. Оригінал розписки від 11.09.2021 р. позивачем було долучено (а.с. 49). Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 207 ЦК України обумовлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08.07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц. Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд зобов`язаний встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19112.2018 у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Таким чином, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. При цьому, знаходження у позикодавця лише копій розписок не може доводити, що договір боржником не виконаний, оскільки оригінал в такому разі міг бути переданий боржнику або знищений у зв`язку з виконанням боргового зобов`язання позичальником. Тому суди при розгляді таких спорів зобов`язані дослідити саме оригінали розписок та оригінали договорів позики. Отже, Позивач вважає, що своє зобов`язання з передачі грошових коштів за Договорами виконала в повному обсязі, що підтверджується Розпискою, а Відповідач своє зобов`язання не виконує, чим порушив цивільні права позивача. Разом з тим, відповідно до ст. 3 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 11 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, позивач не довела суду, що її права та інтереси відповідно Договору позики від 11.09.2021 р. про надання грошових коштів в розмірі 7 500 доларів США були порушені, чим позбавила суд можливості встановити порушення прав чи інтересів позивача. За таких обставин суд доходить висновку про залишення позову без задоволення за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог. Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача три відсотки річних, інфляційних втрат, процентів за користування коштами є похідними від вирішення спору щодо стягнення безпосередньо суми заборгованості за договором позики, і враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення таких вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення процентів та сум, передбачених ст.625 ЦК України, також не підлягають задоволенню. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed