Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] зверувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Наталії Володимирівни, в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просить: - визнати недійсними договори купівлі-продажу укладені між [PERSON] та громадянином Китайської Народної Республіки [PERSON] : договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 694,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, серія та номер 2455-2456, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В.; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 2458-2459, виданий 28.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В.; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0007, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 2461-2462, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В.; - застосувати наслідки недійсності договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] та громадянином Китайської Народної Республіки [PERSON] , а саме застосувати двосторонню реститукцію: зобов`язати [PERSON] повернути громадянину Китайської Народної Республіки [PERSON] кошти у сумі 7137200 грн. 00 коп., що на день укладання цього договору за домолвеністю сторін еквівалентно 280000 доларів США, отримані нею від продажу житлового будинку загальною площею 694, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] повернути громадянину Китайської Народної Республіки [PERSON] кошти у сумі 254900 грн. 00 коп., що на день укладання цього договору за домовленістю сторін еквівалентно 10000 доларів США отримані нею від продажу земельної ділянки площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] повернути громадянину Китайської Народної Республіки [PERSON] кошти у сумі 254900 грн. 00 коп., що на день укладання договору купівлі-продажу за домовленістю сторін еквівалентно 10000 доларів США, отримані нею від продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0007, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати громадянина Китайської Народної республіки [PERSON] повернути [PERSON] та [PERSON] житловий будинок загальною площею 694, 1 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, на якій він розташований, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати громадянина Китайської Народної республіки [PERSON] повернути [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 8000000000:75:155:0007, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності, зареєстрованого за громадянином Китайської Народної Республіки [PERSON] : номер запису про право власності 17378427, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1069035180000; номер запису про право власності 17381536, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1069220280000; номер запису про право власності 17379692, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246972080000. Позов мотивовано тим, що між [PERSON] та громадянином Китайської народної Республіки [PERSON] укладено: договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 694,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, серія та номер 2455-2456, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В.; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 2458-2459, виданий 28.10.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В.; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0007, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серія та номер 2461-2462, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. У договорі купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серія та номер договору купівлі-продажу 2455-2456, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Мазарчук Н.В. зазначено у п. 2, що житловий будинок належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 18.08.2005 Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення 18.08.2005 року №1513- С/Ж/Б дублікат якого видано на підставі наказу Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 13.05.2014 року №48 взамін втраченого свідоцтва серії ЯЯЯ №611715 . У підпунктах 1 та 2 пункту 13 договору, представник продавця стверджує, що внаслідок продажу житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб та на підтвердження вказаного нотаріусу надано шлюбний договір, посвідчений 17.12.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. за реєстровим №1568 відповідно до пункту 2.1.2 якого - дружині ( [PERSON] ) із майна, що набуто подружжям за час шлюбу буде належати на праві особистої приватної власності майно, яке належним чином зареєстроване на її ім`я. У договорі купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться у [ADDRESS] , серія та номер договору 2458-2459, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Мазарчук Н.В. від 28.10.2016 року зазначено у п. 1.2 відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-КВ №121790, виданого Київським міським управлінням земельних ресурсів 13.12.2000 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.10.2000 №4141 (АВН №183486) та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №75-2-02956. У підпунктах 6 та 7 пункту 4.2. представник продавця стверджує, що внаслідок продажу житлового будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб та на підтвердження вказаного нотаріусу надано шлюбний договір, посвідчений 17.12.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. за реєстровим №1568 відповідно до пункту 2.1.2 якого - дружині ( [PERSON] ) із майна, що набуто подружжям за час шлюбу буде належати на праві особистої приватної власності майно, яке належним чином зареєстроване на її ім`я. Вважає, що зазначені договори купівлі-продажу майна, що набуто подружжям [PERSON] за час шлюбу, були укладені всупереч вимогам ст. 68 СК України та ч. 2 ст. 369 ЦК України без отримання згоди позивача як співвласника майна, яке набуто позивачем та [PERSON] за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності. Звертає увагу суду на те, що постановою Верховного Суду у складі коллегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 року у справі №757/10715/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбного договору від 17.12.2013 року недійсним визнано недійсним шлюбний договір, укладений 17.12.2013 між [PERSON] , від імені якої на підставі довіренсоті діяла [PERSON] та позивачем від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. Верховний Суд ухвалюючи рішення про визнання шлюбного договору від 17.12.2013 року недійсним дійшов висновку, що шлюбний договір, укладений подружжям через своїх представників, не може вважатись таким, що укладений за волевиявленням самого подружжя. Отже, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном?недійсним. Також просить застосувати наслідки недійсності правовичинів, а саме засосувати двосторонню реституцію і скасувати записи про державну реєстрацію. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2020 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2020 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на житловий будинок та земельні ділянки. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.12.2020 року заяву представника відповідача [PERSON] про відвід судді задоволено, відведено суддю Бабич Н.Д. від розгляду вказаної цивільної справи. 21.12.2020 року розпорядженням №666 здійснено повторний авторозподіл справи, у зв`язку з задоволенням заяви представника відповідача [PERSON] про відвід судді Бабич Н.Д. 21.12.2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Журибеду О.М. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2020 року справу прийнято до провадження судді Журибеди О.М. та призначено підготовче судове засідання. Постановою Київського апеляційного суду від 18.03.20021 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2020 року про забезпечення позову залишено без змін. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав наявної нотаріальної засвідченої згоди позивача, в тому числі відчуження спірного майна. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував в повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. в судове засідання не з`явилась, направила заяву до суду про розгляд справи за її відсутності. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 09.11.2023 року представник позивача подав заяву до суду про відкладення розгляду справи, у зв`язку із зайнітістю в іншому судовому засіданні. Проте належних та допустимих доказів, на підтвердження поважності неявки в судове засідання, до суду не надав. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.04.1994 року, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільської районної державної адміністрації м. Києва, про що зроблено актовий запис №178, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.06.2016 року у справі №761/5415/16 розірвано. Рішення набрало законної сили 16.08.2016 року. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З урахуванням викладеного, суд не піддає сумніву той факт, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.04.1994 року по 16.08.2016 року. 28.10.2016 року між [PERSON] (продавець) від імені якої на підставі довіреності посвідченої 07.10.2016 року акредитованим нотаріусом графства [PERSON] , апостиль №40501, виданий 07.10.2016 року Секретарем штату Каліфорнія діє [PERSON] та громадянином Ктайської Народної Республіки [PERSON] (покупеуць) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2455-2456, відповідно до якого [PERSON] в особі представника [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 694,10 кв.м., житловий будинок розташований на земельній ділянці - кадастровий номер 8000000000:75:155:0020 площею 0,1001 га цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 243- 244). Згідно п. 2 вказаного договору, житловий будинок належить продавцю на пісдтаві Свідоцтва про право власності, виданого 18.08.2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 15.08.2005 року №1513-С/ЖБ булікат якого видано на підставі наказу Департементу будівнитцва та житлового забепечення виконавчого органу Київської міської ради від 13.05.2014 року №48 взамін втраченого свідоцтва серії ЯЯЯ №611715 . 28.10.2016 року між [PERSON] (продавець) від імені якої на підставі довіреності посвідченої 07.10.2016 року акредитованим нотаріусом графства Лос-Анджелес Даніелем Лерманом, апостиль №40501, виданий 07.10.2016 року Секретарем штату Каліфорнія діє [PERSON] та громадянином Ктайської Народної Республіки [PERSON] (покупеуць) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2458-2459, відповідно до якого представник продавця передав у власність, а покупець прийняв у власність земельну ділянку - кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, площею 0,1001 га, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 245-246). Відповідно до п. 1 договору, відчужувана земельна ділянка налжеить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-КВ №121790, виданого Київським міським управлінням земельних ресурсів 13.12.2000 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.10.2000№ 4141 (АВН №183486) та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №75-2-02956. 28.10.2016 року між [PERSON] (продавець) від імені якої на підставі довіреності посвідченої 07.10.2016 року акредитованим нотаріусом графства Лос-Анджелес Даніелем Лерманом, апостиль №40501, виданий 07.10.2016 року Секретарем штату Каліфорнія діє [PERSON] та громадянином Ктайської Народної Республіки [PERSON] (покупеуць) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2461-2462, відповідно до якого представник продавця передав у власність, а покупець прийняв у власність земельну ділянку- кадастровий номер 8000000000:75:2155:0007, площею 01000 га, цільове призначення якої: будівництво та обслуговування житлового фонду і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 247-248). Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1, відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія КВ №133816, виданого 05.09.2005 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.08.2005 року №2-д-97 (ВСІ №765286) та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постіного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-01594. Представники сторін в судовому засіданні погодилися, що на зазначене нерухоме майно поширювалася презумпція спільної сумісної власності подружжя, з рівністю часток чоловіка та дружини (ст. 60 СК України). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №228695200 від 20.10.2020, за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано: - житловий будинок загальною площею 694, 1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, державна реєстрація будинку проведена приватним нотаріусом Київського місбкого нотаріального округу Мазарчук Н.В. 28.10.2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1069035180000, пісдтавою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу, серія та номер 2455-2456, виданий 28.10.2016 приватним нотаріусом Мазарчук Н.В., номер запису про право власності 17378427; - земельна ділянка площею 0,1001 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0020, що знаходиться за даресою: [ADDRESS] , державна реєстрація земельної ділянки проведена нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В. 28.10.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1069220280000, підставою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу, серія та номер 2458-2459, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Мазарчук Н.В., номер запису про право власності 17381536 (том 1 а.с. 20-21). Згідно Інофрмації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №228699246 від 20.10.2020 року за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:007, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , державна реєстрація земельної ділянки проведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н.В., 28.10.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246972080000, підставою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу, серія та номер 2461-2462, виданий 28.10.2016 року приватним нотаріусом Мазарчук .В., номер запису про право власності 17379692 (том 1 а.с. 22-23). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 року у справі №757/10715/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбного договору від 17.12.2013 року недійсним, визнано недійсним вказаний шлюбний договір (том 1 а.с. 27-39). Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] від 19.11.2020 року, ринкова вартість становить 3375600, 00 грн. (том 1 а.с. 60-65). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки загальною площею 0,1001 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість становить 3378976, 00 грн. (том 1 а.с. 66-71). Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку загальною площею 694,1 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість становить 24291653, 00 грн. (том 1 а.с. 72-77). Судом встановлено, що 02.03.2009 року між [PERSON] та громадянкою расійської федерації [PERSON] , що посвідцений 02.03.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М., зареєстрований в реєстрі за №610, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: житловий будинок номер [ADDRESS] (том 1 а.с. 170-175). Згідно п. 2 договору іпотеки, зазначений житловий будинок передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за договором відсоткової поворотної позики грошових коштів від 01.02.2006 року укладеного між сторонами цього договору на суму 30300000, 00 грн., що на день укладення договору позики становила еквівалент суми 6000000 доларів США. Вказаним договором встановлено, що предмет іпотеки є спільною власністю подружжя. Чоловік іпотекодавця [PERSON] дав свою згоду на укладення цього договору, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М. 02.03.2009 року за реєстровим №603. (п. 18 договору). 02.03.2009 року між [PERSON] та громадянкою російської федерації [PERSON] укладено договір іпотеки земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М., зареєстрований в реєстрі за №612, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1001 га., що розташована на території [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 75155020 (том 1 а.с. 177-181). Пунктом 18 договору, визначено, предмет іпотеки є спільною власністю подружжя. Чоловік іпотекодавця [PERSON] дав свою згоду на укладення цього договору, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловол С.М. 02.03.2009 року за реєстровим №603. Згідно 08.07.20165 року громадянка російської федерації [PERSON] та [PERSON] уклали договір про передачу відступлення прав вимоги за договором іпотеки житлового будинку від 02.03.2009 року, посвідченим 02.03.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловолом С.М., зареєстрованим в реєстрі за №610 (том 1 а.с. 184-188). Водночас, в ході судового розгляду справи на виконання ухвали суду від 06.07.2022 року про витребування доказів, до матеріалів справи 14.11.2022 року надійшла від приватного нотаріуса КМНО Біловола С.М. заява [PERSON] від 02.03.2009 року, посвідчена ПН КМНО Біловолом С.М., зареєстрована в реєстрі за №610, з якої вбачається, що [PERSON] дає свою згоду його дружині [PERSON] , на розпорядження майном (іпотека, продаж, міна, дарування) придбаного ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, за ціною, йому відомою та на умовах за її власним розсудом (том 2 а.с. 117). Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Положеннями ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Установлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). За змістом ст. 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Тобто, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] було здійснено відчуження: житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 694, 1 кв.м.; земельної ділянки площею 0,1001га, кадастровий номер 8000000000:75:1555:0020, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:155:0007, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , без його згоди. Однак, в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем під час розгляду справи не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених обставин та не надання [PERSON] своєї згоди [PERSON] на укладення спірних договорів. Натомість на виконання вимог ухвали суду 06.07.2022 року про витребування доказів, до матеріалів справи 14.11.2022 року надійшла від приватного нотаріуса КМНО Біловола С.М. заява [PERSON] від 02.03.2009 року, посвідчена ПН КМНО Біловолом С.М., зареєстрована в реєстрі за №610, з якої вбачається, що [PERSON] дає свою згоду його дружині [PERSON] , на розпорядження майном (іпотека, продаж, міна, дарування) придбаного ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, за ціною, йому відомою та на умовах за її власним розсудом. Надана позивачем заява від 02.03.2009 року, нотаріально повідчена та відображає волевиявлення особи, а саме [PERSON] . Також, вказана заява позивача щодо майна, придбаного ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто стосується всього спільного сумісного майна подружжя, в тому числі і об`єктів нерухомого майна, які були відчужені за спірними договорами. Крім того, у вказаній заяві відсутнє обмеження строку дії чи сфери її дії, доказів відкликання заяви про згоду на відчуження спільного сумісного майна позивач до суду не надав. Щодо твердження представника позивача про те, що заява була видана [PERSON] своїй дружині, а оскільки на момент укладення спірних договорів шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, то надумку представника позивача обставини змінились, то таке твердження суд вважає, не грунтується на чинному законодавстві, виходячи з наступного. Ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюються співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Отже, розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] не змінило статусу майна, як спільного сумісного і згода на відчуження, надана щодо таких об`єктів, не втрачає чинності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При вищевикладених обставинах, оцінивши та дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши оцінку кожному доказу окремо, так і в цілому, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , за наслідком чого позовна заява в частині визнання договорів купівлі-продажу від 28.10.2016 року укладених між [PERSON] та громадянином Китайської Народної Республіки [PERSON] недійсними, задоволенню не підлягає. Оскільки вимоги про застосування наслідків недійсності договорів купівлі-продажу, а саме застосування двосторонньої реституції та вимога про скасування записів про реєстрацію права власності, є похідними від первісних вимог та наслідки яких впливають на результат розгляду цих вимог, за наслідком чого оскільки у задоволенні вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними судом відмовлено, зазначені вимоги задоволенню не підлягають. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача та не дає оцінку доказам щодо пропуску позивачем строку позовної давності через наступне. Застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тобто відмови у позові, має місце у разі наявності підстав для задоволення позову, але закінчення строку. У разі відсутності підстав для задоволення позову підставою для відмови у позові є необґрунтованість позовних вимог. Зважаючи на те, що позов не підлягає задоволенню через необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, пропуск строку позовної давності не може бути підставою для відмови в його задоволенні. Відповідно до ч 2 п.2ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються , у разі відмови в позові- на позивача.

Outcome: dismissed