Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

В лютому 2023 року позивачка [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Позов обгрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, у подружжя в шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу проживав разом із нею. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03.02.2010 року з відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 09 жовтня 2009 року до досягнення дитиною повноліття, проте відповідач свій обов`язкові по сплаті аліментів виконує неналежним чином, сплачує аліменти не в повному обсязі, станом на 17.02.2023 має заборгованість у розмірі 342 604,97 грн. Крім того, відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно сина [PERSON] не приймає участі у його вихованні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, взагалі з ним не спілкується, не виявляє інтересу до внутрішнього світу та інтересів сина, що негативно впливає на його фізичний та психологічний розвиток. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28.02.2023 року, матеріали вищевказаної справи передані на розгляд до Подільського районного суду м. Києва, за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2023 дана цивільна справа розподілена головуючому судді Скрипник О.Г.. Ухвалою судді від 28.03.2023 року справу № 755/2470/23 прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 29.08.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову, підтвердила викладені в позові обставини. Також позивач зазначила, що відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з моменту розлучення припинив спілкування з сином, вважає, що втратив інтерес до дитини, вона не перешкоджала спілкуванню відповідача з сином, але відповідач не допомагає матеріально добровільно, має заборгованість по аліментам. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Також зазначив, що він виконує свій батьківський обов`язок, спілкується з сином, має заборгованість по аліментам , але погашає її щомісячно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.12.2003 року, який був розірваний. В шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.05.2004 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1288. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03.02.2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнути аліменти на утримання дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 09 жовтня 2009 року до досягнення дитиною повноліття. Станом на 17.02.2023, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, Заступником начальника відділу Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованість [PERSON] по аліментам становить 342 604,97 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком або матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько або мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними та змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність заборгованості по аліментам не є підставою для позбавлення батьківських прав. Крім того, відповідно до ч.1 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Батьківське право - це право на виховання та представництво інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей, то позбавити громадянина батьківських прав дозволяється щодо дитини, яка не досягла повноліття, тобто 18 років. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , на час розгляду справи досяг повноліття. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно виходити з того, що дитина, відносно якої виникло спірне питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, на даний час є вже повнолітньою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, враховуючи те, що [PERSON] на час розгляду справи є повнолітнім, тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed