Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» в якому просить стягнути на свою користь 2842555,44 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначає про те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 року (справа № 303/4240/15-ц), зокрема, зобов`язано ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» повернути [PERSON] кошти в сумі 4622978,15 грн., як застосування наслідків недійсності правочину. Вищезазначене судове рішення набрало законної сили 12.02.2020 року. Згодом, 22.05.2020 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області було видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення. Позивач зазначає, що 20.07.2020 року державний виконавець прийняв постанову про відкриття провадження, однак на цей час грошові кошти відповідач так і не повернув, а виконавче провадження залишається досі відкритим. Таким чином позивач просить суд стягнути з ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» на її користь відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми в розмірі 465508,88 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2377046,56 грн., що разом становить 2842555,44 грн. Ухвалою суду від 04.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначене на 27.07.2023 року, а згодом відкладено на 06.09.2023 року. Ухвалою суду від 06.09.2023 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 11.10.2023 року, та відкладено на 09.11.2023 року. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Митровка Я.В., просили суд позов задовольнити з наведених у позові підстав та стягнути з відповідача відповідну заборгованість. Проти заочного розгляду справи не заперечили. Представник відповідача ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку із неявкою представника відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Заслухавши позицію позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 16.11.2018 року ухвалено судове рішення за результатами розгляду цивільної справи за позовом першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органів уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, [PERSON] , Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання недійсним результатів електронних торгів, застосування наслідків недійсності правочину та зобов`язання вчинити дії (справа № 303/4240/15-ц). Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 року, зокрема, зобов`язано ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» повернути [PERSON] кошти в сумі 4622978,15 грн., як застосування наслідків недійсності правочину. Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 22.05.2019 року скасовано, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 року залишено в силі. Таким чином рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 року набрало законної сили 12.02.2020 року. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Таким чином, обставини щодо зобов`язання ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» повернути [PERSON] кошти в сумі 4622978,15 грн., встановлені судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Також встановлено, що Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 22.05.2020 року на виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 року було видано виконавчий лист в частині зобов`язання ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» повернути [PERSON] кошти в сумі 4622978,15 грн. 20.07.2020 року головним державним виконавцем Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хабаровим В.В. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 62616291. Відповідно до інформації про виконавче провадження від 22.06.2023 року у межах вказаного виконавчого провадження державний виконавець вчиняв дії з примусового виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 року однак по цей час грошові кошти в сумі 4622978,15 грн. відповідачем [PERSON] не повернуто, судове рішення не виконано. Предметом позову у справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про зобов`язання повернення грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 цього Кодексу). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Суд зазначає, що у рішенні суду від 16.11.2018 року визнано грошові зобов`язання ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку положення ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 19.06.2019 у справі за номером 646/14523/15-ц. Здійснений позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 465508,88 грн. за період з 13.02.2020 року по травень 2023 року включно є арифметично вірним та обґрунтованим у зв`язку з чим суд доходить висновку про стягнення з ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» на користь [PERSON] 465508,88 грн. 3% річних. Позивачем також нараховані 2377046,56 грн. інфляційних втрат за аналогічний, зазначений вище, період. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі № 911/717/19. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі № 924/532/19. Оскільки відповідач доказів щодо часткового чи повного виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 року не представив, не спростував документально нарахований позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача 2842555,44 грн., що складається з 2377046,56 грн. - інфляційні втрати та 465508,88 грн. - 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13420,00 грн.

Outcome: approved