Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

11 серпня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва звернувся позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( [ADDRESS] ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтували наступним. На підставі свідоцтва про право на житло № [NUMBER] від 16 лютого 1999 року на праві приватної спільної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , та вона є власником особового рахунку на цю квартиру. В квартирі [ADDRESS] , серед інших зареєстровані із 05.10.2010 року: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідачка, [PERSON] - є невісткою позивача, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] - її онуки. Відповідачі повнолітні, не мають права власності на зазначене житло, не проживають за вказаною. Адресою без поважних причин, хоча жодних перешкод у користуванні жилим приміщення вона не чинить. Відповідачі не проживають у її квартирі із початку 2022 року, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в квартирі не зберігають, зазначеним житлом не цікавляться. З позивачем відповідачі не підтримують жодного зв`язку, її матеріальним станом та необхідними витратами на утримання житла не цікавляться. Факт реєстрації відповідачів порушують її прав на вільне розпорядження і користування майном. Зокрема, нарахування плати за комунальні послуги проводиться з урахуванням реєстрації відповідачів, і вона як власник особового рахунку, змушена їх оплачувати у визначеному розмірі. В зв`язку із реєстрацією відповідачів вона позбавлена права користуватися субсидією по оплаті комунальних послуг. Факт відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання в квартирі [ADDRESS] підтверджується актами - Актом б/н від 22.07.2022, Актом б/н від 10.05.2023, Актом б/н від 28.06.2023, Актом б/н від 19.07.2023, що складені за участю сусідів по будинку [ADDRESS] , підписи яких засвідчено начальником ЖЕД №313. Враховуючи вищенаведене, вважає, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] втратили право користування квартирою [ADDRESS] зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, з огляду на те, що не сплачують за Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2023 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.Справу визнати малозначною. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилися, надала суду заяву, про розгляд за її відсутності, вимоги позову підтримує в повному обсязі, просила його задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 липня 1996 року належить в рівних долях на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартира [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 лютого 2014 року [PERSON] успадкувала 1/3 частини квартири [ADDRESS] ., про що державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Храпійчук Т.В. зареєстровано в реєстрі за №4-79. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] станом на 25.07.2023 рік зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно Акту від 22.07.2022 року, 10.05.2023року, 28.06.2023 року та від 19.07.2023 року за підписом начальника ЖЕД - 313 Лиман С. складеного у присутності сусідів які проживають в будинку [ADDRESS] , в присутності [PERSON] , зазначено про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживають з 23 лютого 2022 року по теперішній час. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що Відповідачі не мешкають за адресою: [ADDRESS] , не утримують дане житло, не сплачують комунальні послуги, вони там тільки зареєстровані, суд вважає, що Відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved