Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

У квітні 2023 року позивача [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з 21.07.1970 року до 20.01.2022 року включно перебувала у трудових відносинах з АТ «Дніпровський електровозобудівний завод», звідки 20.01.2022 року звільнилася за власним бажанням. Станом на дату звільнення у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за період з липня 2018 року по січень 2022 року у розмірі 75\~493,38 грн., що підтверджується відповідною довідкою. На неодноразові звернення позивача щодо виплати заборгованості по заробітній платі відповідач належним чином не реагує, заборгованість виплачена не була. Позивачем також зроблено розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 21.01.2022 року по 10.04.2023 року, відповідно до якого сума 3% річних складає 2\~761,00 грн., інфляційних втрат 20\~277,67 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати 12\~794,84 грн. Окрім того, на думку позивача, у зв`язку з невиплатою заробітної плати відповідачем, позивач зазнала душевних страждань, негативних емоцій і стресу та була вимушена докладати додаткових зусиль для забезпечення себе їжею, ліками та іншими речами у такий складний період. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та просити стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за заробітною платою у розмірі 75\~493,38 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 12\~794,84 грн., 3% річних у розмірі 2\~761,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 20 277,67 грн., моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] письмово просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача АТ «Дніпровський електровозобудівний завод» у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується судовим повідомленням про вручення відповідачу судових документів, яке повернулося до суду із підписом представника відповідача, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Окрім того, судом неодноразово на адресу відповідача було направлено листи із вимогою з`явитися до суду та надати всі необхідні документи. Судові повідомлення про вручення відповідачу зазначених листів повернулися до суду із підписом представника відповідача, однак будь-яких дій представником відповідача вжито не було, будь-які заяви до суду не надходили. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі за наявними матеріалами. На підставі ч. 1 ст. 280\~ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 21.07.1970 року до 20.01.2022 року перебувала у трудових відносинах з АТ «Дніпровський електровозобудівний\~завод» (а.с. 12-18). 20.01.2022 року відповідно до наказу № 10 позивача звільнено з підприємства за власним бажанням відповідно до ст.\~38\~КЗпП України (а.с. 18). Як вбачається із довідки № 19 від 21.01.2022 року, яка була видана АТ «Дніпровський електровозобудівний завод» позивачу [PERSON] , заборгованість з виплати заробітної плати у відповідача перед позивачем станом на 20.01.2022 року складає 75\~493,38 грн. (а.с. 25). 01.11.2022 року позивач зверталася до відповідача з вимогою сплатити заборгованість по заробітній платі у розмірі 75\~493,38 грн. (а.с. 20-24), однак добровільно заборгованість погашена не була. Позивачем зроблено розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 20.01.2022 року по 10.04.2023 року, відповідно до якого сума 3% річних складає 2\~761,00 грн., інфляційних втрат 20\~277,67 грн. (а.с. 6-7). Оскільки, станом на день звернення до суду, відповідач у добровільному порядку вказану заборгованість по заробітній платі позивачу не виплатив, між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі суд зазначає наступне. Положеннями ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст.\~94\~КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями статті 115\~КЗпП України та статті 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також в ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено що при звільненні [PERSON] їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 75\~493,38 грн. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за заробітною платою у розмірі 75\~493,38 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості за заробітною платою, але не більше ніж за один місяць. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні з [PERSON] на дату розгляду справи проведений не був. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.\~117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не звільняють останнього від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок зазначений в Постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 337/6455/15-ц, провадження № 61-3683св18. Також, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно із п. 21 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~13\~від 24\~грудня 1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~р.\~N\~100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України у справах № 6-259цс17 від 13.03.2017 року, № 6-144ц13 від 29.01.2014 року, пункту 20 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24.12.1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» - не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст.\~116\~КЗпП України є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). В пункті 2 Порядку закріплено, що середня заробітна\~плата обчислюється\~виходячи з\~виплат за\~останні два\~календарні місяці\~роботи,\~що передують\~місяцю,\~в якому\~відбувається подія,\~з якою\~пов`язана відповідна\~виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Суд, перевіривши правильність розрахунку середньоденної заробітної плати, зробленого позивачем у позовній заяві, не погоджується із наведеним розрахунком, оскільки розрахунок зроблено з порушення вищевказаного Порядку, а тому суд вважає за необхідне провести власний розрахунок середньоденної заробітної плати позивача наступним чином: заробітна плата позивача за два передостанні відпрацьовані місяці тобто за листопад 2021 року та грудень 2021 року слід поділити на кількість робочих днів за ці місяці, тобто (1290,57 грн. + 797,50 грн. ) / 41 робочий день = 50,93 грн. Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 21.01.2022 року і по день винесення рішення, тобто по 13.11.2023 року включно. У зв`язку з викладеним, кількість робочих днів за період з 21.01.2022 року по 13.11.2023 року включно складає 471 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2022 року по 13.11.2023 року включно, складає 471 день х 50,93 грн. = 23\~988,03 грн. Враховуючи, що у день звільнення відповідач не провів розрахунок належних позивачу сум при звільненні, а також те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. Так, позивач, обґрунтовуючи право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, посилалася на ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, положення ст. 625 ЦК України застосовуються до договірних відносин, які виникли між боржником і кредитором. Разом з тим, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва). Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст. 117 КЗпП України. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного\~Суду від\~18.03.2020\~року у\~справі №\~711/4010/13 та від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15. Таким чином, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно із Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата позивачеві заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння їй моральних страждань. Дана позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.01.2018 у цивільній справі № 362/7161/15-ц, яка враховується судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Окрім того, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні її прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань, порушення звичайного укладу життя, економії на харчуванні та лікуванні, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя в умовах воєнного стану. Відповідно до вимог ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, а також тривалість не проведення повного розрахунку відповідача з позивачем, обставини, за яких позивач зазнала моральних страждань, суд, виходячи із засад розумності, об`єктивності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано, а тому вимоги позивача в даній частині позову підлягають частковому задоволенню. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнення із відповідача АТ «Дніпровський електровозобудівний завод» на користь позивача [PERSON] заборгованості по заробітній платі у розмірі 75\~493,38 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 21.02.2022 року по 13.11.2023 року у розмірі 23\~988,03 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. В іншій частині позову слід відмовити через його недоведеність та необґрунтованість. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості за заробітною платою, тому, враховуючи, що позовні вимоги у цій частині судом було задоволено, з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 1\~073,60 грн. Загальна сума судового збору, сплаченого позивачем, складає 3\~220,80 грн. За вимогу про стягнення 3% річних та інфляційних втрат позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1\~073,60 грн., враховуючи, що у задоволенні позовних вимог у цій частині було відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1\~073,60 грн. слід покласти на позивача. Позовні вимоги в частині про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати судом було задоволено, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди судом було задоволено частково, у розмірі 5\~000,00 грн., а тому з відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 268,40 грн. (5 000,00 грн. х 1 073,60 грн. / 20 000,00 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: partial