Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третіх осіб про визнання виконавчого напису №2558, виданого 04.09.2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М., про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , який є боржником за кредитними зобов`язаннями за кредитним договором NKA0G0000000001, укладений між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» 09.09.2008 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є майновими поручителями [PERSON] , для задоволення вимог АТ КБ «Приватбанк» на суму в розмірі 1\~226\~698,92 грн., таким, що не підлягає виконанню. В обгрунтування позовних вимог вказав наступне. 09.09.2008\~р.\~між ПАТ\~«КБ «Приватбанк»\~та [PERSON] \~був укладений\~договір NKA0G0000000001\~про надання\~споживчого кредиту\~у вигляді\~непоновлювальної кредитної\~лінії у\~розмірі 20\~554,\~68\~доларів США.У забезпечення вказаного кредитного зобов`язання 09 вересня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. реєстрований у реєстрі за номером 2267 від 09 вересня 2008 року. Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 червня 2017 року позовну заяву у справі № 490/5122/16-ц задоволено частково, вирішено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKAOGA0000000001 від 09 вересня 2008 року в розмірі 7 105.58 доларів США, що еквівалентно 194044,00 грн., звернути стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено. Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії мораторію, встановленого Законом України № 1304-VI від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 04 вересня 2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М., видано виконавчий напис № 2558 від 04 вересня 2019 року, яким звернуто стягнения на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , який є боржником за кредитними зобов`язаннями за кредитном договором NKA0G0000000001, укладений між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» 09 вересня 2008 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є майновими поручителями [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбаню в сумі 1 226 698,92 грн. Позивач вказує, що із змісту розрахунків заборгованості доданих Банком до заяви про вчинення виконавчого напису вбачається, що перший платіж на погашення процентів був здійснений 10 жовтня 2008 року з порушенням порядку погашання кредитної заборгованості визначеному п.8.1. (п.п.8.1.1.) Договору. Зокрема, позичальником було сплачено 202,70 доларів США, тоді як заборгованість по процентах на вказану дату склала 19,62 долари США. 3 графіку заборгованості вбачається, що у період з 10 жовтня 2008 року по 10 березня 2009 року в позичальника безперервно обліковувалась заборгованість по процентах у різних сумах, яка станом на 17 лютого 2009 року становила 45,47 доларів США і лише 10 березня 2009 року її було сплачено позичальником. Водночас, у відповідності до умов п.п.8.1.2. кредитного договору сторони домовилися, що у разі порушення термінів оплати, передбачених 1.8.1.1. (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Виходячи з розрахунку 120 календарних днів від 10 жовтня 2008 року, останнім днем місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів слід вважати 28 лютого 2009 року. Тобто, порушення умов п.8.1.1. Договору тривало 151 календарний день, що на 31 календарний день перевищує строк визначений п.8.1.2. Договору. Виходячи з викладених фактичних обставин та умов п.п.8.1.2. Договору, слід вважати, що строк повернення кредиту в повному обсязі настав 28 лютого 2009 року останній день місяця в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Умови кредитного договору не містять положень про способи припинення правових наслідків, які вже настали в силу п.п.8.1.2. Договору. Отже сам по собі факт усунення порушення кредитного зобов`язання після спливу 120 календарних днів не має правового значення у настанні строків дострокового повернення кредиту (строків закінчення Договору). В період після закінчення строку кредитування позичальником було сплачено 12 746,50 доларів США, які зараховані Банком на погашення процентів, а також сплачено 3 643,44 доларів США, які зараховані Банком на погашення комісії. Отже, після закінчення строку надання банківських послуг - закінчення строку кредитування, позичальником було сплачено Банку 16\~389,94 дол. США, які не було зараховано до тіла кредиту. З урахуванням заборгованості по тілу кредиту - 14\~889,91 дол. США та сплаченими після закінчення строку Договору в розмірі 16\~389,94 дол. США, різниця між вказаними сумами становить 1\~500,03 дол. США. Отже, Банк припустився до прихованої форми обману, оскільки не міг знати про правові наслідки, які настали в силу п.п.8.1.2. Договору в частині порушення позичальником п.п.8.1.1. Договору, через що в позичальника, в силу Договору, виник обов`язок повернення кредитних коштів в повному обсязі, тобто в строк не пізніше 28.02.2009 року. Отже, позивач зазначає, що знаючи про відсутність боргу, кредитор звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, при цьому надав усі документи, які повністю спростовують сам факт існування боргу. А отже, враховуючи вищевказане, позивач стверджує, що сума, вказана у виконавчому написі нотаріуса, є неузгодженою та не є безспірною, а отже, є таким, що не підлягає виконанню. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2022 року дану справу дану справу передано судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 15.02.2022 року (нарадча кімната 10.02.2022 по 15.02.2022). Ухвалою судді від 17.02.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засіданн, витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М.,\~копію виконавчого\~напису №\~2558\~від 04.09.2019\~року про\~звернення стягнення\~на нерухоме\~майно,\~яке належить\~на праві\~власності [PERSON] ,\~а також\~копії документів,\~на підставі\~яких нотаріусом\~вчинено зазначений\~виконавчий напис; у Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) матеріали виконавчого провадження №68059112, відкритого на підставі виконавчого напису №2558, вчиненого 04.09.2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. про звернення стягнення на нерухоме майно; у АТ КБ «ПриватБанк» копії всіх документів на підставі яких, приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М., вчинено виконавчий напис № 2558 від 04.09.2019 року. Ухвалою судді від 17.0.2022 року зупинено стягнення на підставі виконавчого напису №2558, виданого 04.09.2019 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО\~Бондар І.М.на підставі якого, 10.01.2022 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) Кірток А.А., відкрито виконавче провадження №68059112 про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить на праві власності [PERSON] , стягувач - АТ КБ «ПриватБанк» - до набрання рішенням законної сили. Підготовче судове засідання, яке призначено на 26.04.2022 р., 06.10.2022 р., 07.11.2022 р., відкладалосяв зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 07.11.2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 27.12.2022 р. Судові засідання 27.12.2022 р., 23.01.2023 р. відкладено, в зв`язку з неявкою сторін. Позивач надав заяву про розгляд справи, призначений на 23.01.2023 р. за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Ухвалою суду від 23.01.2023 року повторно витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М.,\~копію виконавчого\~напису №\~2558\~від 04.09.2019\~року про\~звернення стягнення\~на нерухоме\~майно,\~яке належить\~на праві\~власності [PERSON] ,\~стягувач -\~АТ КБ\~«ПриватБанк»,\~а також\~копії документів,\~на підставі\~яких нотаріусом\~вчинено зазначений\~виконавчий напис; у АТ КБ «ПриватБанк» копії всіх документів на підставі яких, приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М., вчинено виконавчий напис № 2558 від 04.09.2019 року про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить на праві власності [PERSON] за кредитним договором №NKA0GA0000000001 від 09.09.2008 року, слухання справи відкладено на 15.02.2023 року. Судові засідання, призначені на 15.02.2023 р., 17.04.2023 р., 19.06.2023 р. відкладено в зв`язку з неявкою сторін та невиконанням вимог ухвали від 23.01.2023 р. Ухвалою суду від 19.06.2023 р. відкладено судове засідання на 05.09.2023 р., повторно витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М., копію виконавчого напису № 2558 від 04.09.2019 року про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить на праві власності [PERSON] , стягувач - АТ КБ «ПриватБанк», а також копії документів, на підставі яких нотаріусом вчинено зазначений виконавчий напис, а також копію договору іпотеки, посвідченого 09.09.2008 року приватним нотаріусом Миколаївського МНО Рябоконь К.Л. за реєстровим №2267; у АТ КБ «ПриватБанк» копії всіх документів на підставі яких, приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М., вчинено виконавчий напис № 2558 від 04.09.2019 року про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить на праві власності [PERSON] за кредитним договором №NKA0GA0000000001 від 09.09.2008 року, а також копію договору іпотеки, посвідченого 09.09.2008 року приватним нотаріусом Миколаївського МНО Рябоконь К.Л. за реєстровим №2267; роз`яснено, що відповідно до ч.7-9 ст.\~84\~ЦПК України особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені ЦПК України. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. В судове засідання 05.09.2023 року сторони не з`явилися, вимоги ухвали від 19.06.2023 року не виконано, в зв`язку з чим, слухання справи відкладено на 06.11.2023 р. 16.10.2023 року від приватного нотаріуса Дніпровського МНО Бондар І.М. надійшов лист, згідно якого копії виконавчих написів та документи, на підставі яких вони вчинені за 2019 рік знищено. Сторони до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відповідач відзив на позов, клопотань та заперечень суду не надав, вимоги ухвал про витребування доказів від 17.02.2022 р., 23.01.2023 р, 19.06.2023 р. не виконав.. Треті особи до судового засідання не з`явилися, заперечень проти позову не надали. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Згідно вимог ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1,3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захистсвого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Судом встановлено, що 09.09.2008 р. між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір NKA0G0000000001 про надання споживчого кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 20\~554, 68 доларів США. У забезпечення вказаного кредитного зобов`язання 09 вересня 2008 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. зареєстрований у реєстрі за №2267 від 09 вересня 2008 року. Вказана квартира належить співвласникам по 1/4 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 31 січня 2001 року Управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради, зареєстрованого КП «ММБТІ» за № [NUMBER] . 30.07.2015 року, у зв`язку з невиконанням кредитного зобов`язання банком до Центрального районного суду міста Миколаєва подано позов до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 20 744,76 дол. США. (справа № 490/7738/15-1). 19.05.2016 року банк звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва з позовом до співвласників предмета іпотеки про звернення стягнення на вказане майно для задоволення вимог за кредитним зобов`язанням позичальника та виселення мешканців, проживаючих у квартирі (справі № 490/5122/16-ц). Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 червня 2017 року позовну заяву у справі № 490/5122/16-ц задоволено частково, ухвалено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKAOGA0000000001 від 09 вересня 2008 року в розмірі 7\~105,58 доларів США, що еквівалентно 194044,00 грн., звернути стягнення на квартиру загальною площею 50,80 кв.м., житловою площею 29,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №NK AOGA0000000001 від 09 вересня 2008 року) ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі потеки, а саме 194 044 грн., будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено. Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії мораторію, встановленого Законом України № 1304-VI від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 04 вересня 2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М. видано виконавчий напис № 2558 від 04 вересня 2019 року, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , який і є боржником за кредитними зобов`язаннями за кредитним договором №NKA0G0000000001, укладений між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» 09 вересня 2008 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є майновими поручителями [PERSON] . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, посвідченого 09.09.2008 року, приватним нотаріусом Миколаївського МНО Рябоконь К.Л. за реєстровим №2267, передане в іпотеку АТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбаню в сумі 1 226 698,92 грн., шляхом перерахування коштів на рахунок [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк» МФО 305299, у розмірі: - Заборгованість за кредитом 14889,91 доларів США; - Заборгованість за відсотками 10 724,09 долари США; - Комісія 2774,14 долари США; - Пеня - 19 231,08 долари США, що всього становить 47 619,22 доларів США та за курсом НБУ на 15 липня 2019 року (25,760584 грн. за 1 долар США) становить 1 226 698,92 грн.; -Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 3500,00 грн. Всього, з урахуванням витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису, становить 1\~230\~198,92 грн. Строк, за який провадиться стягнення, - десять років десять місяців шість днів, а саме: з 09.09.2008 року по 15.07.2019 року. Постановами державного виконавця Кірток А.А. від 10.01.2022 року відкрито виконавче провадження № 68059112 з примусового виконання виконавчого напису № 2558 виданого 04.09.2019 року; звернуто стягнення на майно боржника та постановлено про арешт майна боржника. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку) Крім того, згідно з позицією Верховного Суду України в постанові від 20.05.2015 року у справі № 6-0158цс15, відповідно до якої можна говорити про правильність вчиненої нотаріальної дії у вчиненні виконавчого напису лише за умов, що: 1) нотаріусу надані всі необхідні документи, визначені Переліком, що підтверджують безспірність заборгованості; 2) за наявності доказів належного направлення відповідачем письмової вимоги про усунення порушень; та 3) наявності доказів належного отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень. Однак, в матеріалах справи відсутні докази належного направлення та отримання письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцем та боржником, а також факту перевірки нотаріусом направлення такої вимоги, що призвело до порушення процедури вчинення напису, передбаченої пунктом 1,3 глави 16 Порядку. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172». У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». У постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 204/4071/14 (провадження № 61-360св18), від 09 лютого 2022 року у справі № 547/210/20 (провадження № 61-16834св21) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження №14-278гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов ВС у своїій постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 947/10174/21 (провадження № 61-11444св22)\~ При цьому, ВС звернув увагу на те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови у видачі виконавчого напису нотаріуса, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень, та провадять конкретні виконавчі дії та заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню, але зазначене не є підставою для висновку, що виконавчий напис не міг бути вчинений нотаріусом під час дії мораторію. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2015 року відповідачем подано позов до Центрального районного суду м.Миколаєва до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKAOGA0000000001 від 09 вересня 2008 року в розмірі 20\~744,76 дол.США (справа №490/7738/15-ц). На даний час справа розглядається в суді. Отже, звернувшись у 2015 році з позовом про стягнення з позичальника усієї заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання на 2015 рік, а тому нарахування процентів після цієї дати є безпідставним, однак відповідно до наданого відповідачем нотаріусу розрахунку проценти нараховувались після 2015 року і нотаріусом запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задовольнити вимоги АТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахування коштів, в тому числі і відсотків у більшому розмірі (10\~724,09 США). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» не була дотримана сукупність умов, які б свідчили про правильність здійснення виконавчого напису, у зв`язку з чим суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. З огляду на наведене та з урахуванням положень статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88\~Закону захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17, постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц. Отже, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та неустойки у виконавчому написі зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача. Окрім того, згідно зі статтею 87\~Закону України\~"Про\~нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У виконавчому написі зазначено, що його вчинено, в тому числі, на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172 (надалі - перелік). Перелік було доповнено пунктом 2 на підставі постанови КМУ від 26 листопада 2014 р. № 662. Додатком до вказаної постанови є зміни, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В пункті 2 вказаних змін зазначено таке: «2. Доповнити перелік після розділу Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2.Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б)засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Однак, на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: ... п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Вказана постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року № К/800/6492/17; № К/800/7651/17. Таким чином, пункт 2 переліку є незаконним та нечинним, а фактично - вилученим із переліку. Отже, оскільки у судовому порядку постанову N 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Така позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановівід 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, провадження № 12-5гс21. Крім того, 06 травня 2023 року набрав чинності Закон від 11 квітня 2023 року № 3048-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» В підпункті 3 пункту 2 вказаного Закону № 3048-ІХ у новій редакції викладено пункт 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону «Про виконавче провадження», зокрема згідно із абзацом 24 забороняється відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих написів нотаріусів, вчинених на кредитних договорах, які не посвідчені нотаріально. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що укладений між АТ КБ «Приватбанк» та позивачем кредитний договір №NKA0GA0000000001 від 09.09.2008 року, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально. Зазначене вище дає підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87,88\~Закону України\~«Про нотаріат» та Переліку документів. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума боргу, зазначена у виконавчому написі нотаріуса, яка розрахована відповідачем на дату звернення із заявою про вчинення виконавчого напису, не може бути визнана безспірною, а виконавчий напис вчинено за відсутності нотаріально посвідченого кредитного договору. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За ч. 1, 3 ст.13, ч. 1 ст. 49\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповіднодо цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст.76, ч.1, 2, 3 ст.77,79, 80\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5, 6 ст.81,ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження наявності підстав для вчинення виконавчого напису. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха протиІ спанії"). Згідно ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За умовами ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, суд дійшов висновку про задоволення вимоги у стягненні з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 992,40 грн. за подання позову та 496,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Outcome: approved