Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

17 жовтня 2023 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому позивачка просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, який зареєстрований 23.02.1981 року в с.Колочава Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис №25, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що під час шлюбу у них народилася донька: [PERSON] , [INFO] , яка на теперішній час вже є повнолітньою. Вказує, що сімейне життя між сторонами погіршилося, між ними почали виникати сварки на ґрунті особистого непорозуміння, розходження поглядів на сімейне життя, спільне проживання з відповідачем [PERSON] припинилося, вона покинула сім`ю та перейшла проживати до будинку своєї дочки [PERSON] . Вказує, що більше шести місяців вона фактично з відповідачем [PERSON] не проживає, жодних стосунків з ним не підтримує, вони втратили взаємні почуття, кожен з них живе своїм життям оскільки, подружніх стосунків вони не підтримують, спільне господарство не ведуть, що у кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та позивачка вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, її збереження вважає за недоцільне, примирення з відповідачем неможливим, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18.10.2023 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін по справі. Відповідачу [PERSON] ухвалою суду від 18.10.2023 року було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 24.10.2023 року відповідачем [PERSON] подано до суду письмову заяву про визнання позову, та в якій відповідач зазначає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON] не заперечує та просить позов задовольнити та шлюб розірвати. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п.24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 23 лютого 1981 року зареєстрований у с.Колочава Міжгірського району Закарпатської області, та у книзі реєстрації актів зроблено відповідний актовий запис № 25 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] , оригінал якого міститься в матеріалах даної справи. Як вбачається з вказаного свідоцтва, після реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище дружини « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] ». Від подружнього життя сторони мають доньку, яка на теперішній час є повнолітньою, а саме: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження та паспортом громадянина України, копії яких є в матеріалах справи (а.с.7-8). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Відповідач проти розірвання шлюбу безпосередньо в органах ДРАЦСу заперечує, тому позивачка вимушена звернутися з даним позовом до суду. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України (далі СК України). Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем не доведено. Крім того, оскільки позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Оскільки під час розгляду справи відповідач [PERSON] визнав позов про розірвання шлюбу у повному обсязі, що вбачається з його письмової заяви від 24.10.2023 року та таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог, проти задоволення яких відповідач [PERSON] не заперечує, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують,та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним повернути позивачці [PERSON] з державного бюджету - 50 % судового збору, сплаченого при пред`явленні нею позову до суду, а саме: в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а саме судовий збір в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок, який понесений позивачкою при пред`явленні нею позову до суду, що підтверджується платіжною інструкцією від 19.10.2023 року за № 0.0.3252921916.1 (а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved