Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

13 жовтня 2021 року до суду надійшла позовна заява до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , державний реєстратор Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Соколянський Дмитро Вікторович про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання договору недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що він з 02 червня 1999 року є власником квартири [ADDRESS] . 16 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (підвальне приміщення). Згідно п. 1.1. договору продавець продає, а покупець купує (приймає в особисту приватну власність) нежитлові приміщення групи приміщень № 202 літ. «А» загальною площею 23,2 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У п. 1.3. договору вказано, що право власності на нерухоме майно, яке відчужується за цим Договором, зареєстроване 17.12.2013 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 1.5. договору продавець гарантує, що на момент укладення договору нерухоме майно нікому не продане, не подароване, в спорі та під арештом не значиться, а також відсутні будь-які права та обтяження щодонього з боку третіх осіб. Відповідно до технічного паспорта на приміщення громадського призначення по [ADDRESS] , що в м. Києві приміщення № 202 є вбудованим в житловий будинок, а отже, це приміщення є власністю всіх мешканців будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . Мешканці цього будинку, в тому числі позивач не надавали дозволу/згоди на його продаж будь-яким третім особам. Вказане приміщення межує з квартирою позивача, а також є приміщенням загального користування всіх мешканців. Рішенням Брянківського міського суду від 25.11.2010 було визнано за [PERSON] право власності на: нежилий будинок (літера «Е») загальною площею 64,7 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; нежитлові приміщення групи приміщень № 202, загальною площею 23,2 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; нежилий будинок (в літері Д) загальною площею 19,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; окремо розташоване нежиле приміщення (літера Д) загальною площею: 24,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; нежитлові приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 19) (в літері А) загальною площею 26,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 було скасовано рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2030, на підставі якого [PERSON] набув права власності на підвальне приміщення групи приміщень № 202 літ. «А» загальною площею 23,2 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що [PERSON] надаючи реєстратору рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2030 на підставу виникнення у нього права власності на приміщення № 202, він вказав неправдиві відомості, оскільки вказане судове рішення вже було скасоване. Отже, [PERSON] не мав права розпоряджатися приміщенням № 202, оскільки на момент укладення договору купівлі продажу приміщення, він не був його власником, а це є приміщення № 202 є спільною власністю мешканців будинку. Позивач просить суд скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.12.2013 права власності [PERSON] на нежитлові приміщення групи приміщень № 202 літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16.05.2016, який зареєстровано в реєстрі за № 722, що укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. 13 жовтня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18.10.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. 04 січня 2022 року до суду позивачем подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою суду від 13.10.2023 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Справу було призначено до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відзив на позовну заяву відповідачем подано не було. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду подано заяву в якій останній просить справу слухати у його відсутність та в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] та Державний реєстратор Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Соколянський Д.В. в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії купівлі-продажу від 02 липня 1999 року, посвідченого Українською біржею «ДЕСЯТИННА» за р. №2400-А/1244, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 05.07.1999 за №8050, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії Технічного паспорта (Інвентарна справа № 678) на приміщення громадського призначення по [ADDRESS] , приміщення № 202 є вбудованим в житловий будинок. Вказане приміщення межує з квартирою позивача, а також є приміщенням загального користування всіх мешканців. Згідно копії договору купівлі продажу нерухомого майна від 16 травня 2016 року, посвідченого Немм О.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за №722, продавець - [PERSON] продає, а покупець - [PERSON] купує (приймає в особисту приватну власність) нежитлові приміщення групи приміщень № 202 літ. «А» загальною площею 23,2 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У п. 1.3. договору вказано, що право власності на нерухоме майно, яке відчужується за цим договором, зареєстроване 17.12.2013 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності - 3960557, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 249169580000. Відповідно до п. 1.5. договору продавець гарантує, що на момент укладення договору нерухоме майно нікому не продане, не подароване, в спорі та під арештом не значиться, а також відсутні будь-які права та обтяження щодонього з боку третіх осіб. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.12.2013 р. підставою виникнення права власності зазначено - Рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2030. Однак, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи рішенням Брянківського міського суду від 25.11.2010 визнано за [PERSON] право власності на: нежилий будинок (літера «Е») загальною площею 64,7 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; нежитлові приміщення групи приміщень № 202, загальною площею 23,2 кв. м. за адресою: [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; нежилий будинок (в літері Д) загальною площею 19,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; окремо розташоване нежиле приміщення (літера Д) загальною площею: 24,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; нежитлові приміщення з № 1 по № 5 (групи приміщень № 19) (в літері А) загальною площею 26,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , копія якого міститься в матеріалах справи. Ухвалою Брянківського міського суду Луганської області від 22.06.2012 рішення Брянківського міського суду Луганської області від 25.11.2010 у справі № 2-2030, було скасовано. Таким чином, державний реєстратор Соколянський Д.В. видав рішення про державну реєстрацію обтяжень без відповідних правових підстав, чим фактично порушив право власності позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. ст.26,27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч.6 ст. 37 цього Закону до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З наведеного видно, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. У відповідності пунктів 1.3, 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, 12.12.2011 року № 3502/5, рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно (далі - державний реєстратор), яке оформлює за допомогою Державного реєстру прав у двох примірниках. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу. Суд вважає, що позивач, звертаючись до суду з позовом в частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, обрав правильний спосіб захисту його прав та інтересів, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.05.2016, що укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, суд дійшов наступних висновків. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, зокрема в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зазначив, що спірне нерухоме майно було відчужено особою, яка не мала права на таке відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна, тобто за відсутності волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна. Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю юридичною природою договір купівлі-продажу є двостороннім (взаємним), платним, консенсуальним, каузальним правочином, для якого за загальним правилом властива наявність волі на її укладення власника майна, що відчужується, та його набувача. За правилами, встановленими ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 203 ЦК визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивачем не вчинялися дії щодо схвалення чи виконання правочину, а також відсутні будь-які документи, які б свідчили про таке. Більше того, матеріали справи свідчать про намагання позивача довести, що підстави для укладення оспорюваного договору є незаконними та укладання договору було всупереч його волі та інтересам. Крім того, судом було встановлено, що укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 16.05.2016 не породило у останнього права власності не спірне нерухоме майно, а рішення про державну реєстрацію права власності на нього за [PERSON] є протиправним, отже й подальше відчуження майна на користь [PERSON] також відбулося всупереч закону. За таких обставин, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що оскільки спірне нерухоме майно було відчужено без вільного волевиявлення його законного власника, суд приходить до висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.05.2016. Водночас, за правилами ч.ч. 1, 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Основним процесуальним обов`язком позивача, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, є обов`язок доказування, тобто позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, тобто саме позивач повинен надати докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених у позовній заяві. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1816,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved