Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] 18.08.2020 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь: заборгованість за договором позики від 03.02.2018 року в сумі 54000 доларів США, що складає еквівалент 1474529,40 грн.; відсотки за користування коштами за період з 03.02.2018 року по день ухвалення рішення суду, які станом на 18.08.2020 року складають 20806,64 доларів США, що еквівалентно 568148,20 грн.; три відсотки за порушення грошового зобов`язання нараховані на суму заборгованості за період з 01.01.2019 року по день ухвалення рішення суду, які станом на день подання позову - 18.08.2020 року складають 2645,63 долара США, що складає еквівалент 72241,83 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 03.02.2018 року ним [PERSON] було надано у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 54000,00 доларів США, на підтвердження чого останнім було складено відповідну розписку про підтвердження отримання вказаних коштів, з зобов`язанням повернути їх до кінця 2018 року. Позивач стверджує, що вказаним розписка є належним доказом підтверджуючим укладення між ним та відповідачем договору позики від 03.02.2018 року, за умовами якого відповідач був зобов`язаний у не пізніше 31.12.2018 року повернути йому отримані в позику грошові кошти в сумі 54000,00 доларів США. Однак, як стверджує позивач, у обумовлений сторонами строк відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання з повернення отриманих у позику грошових коштів. За наслідком викладеного, як вказує позивач у позові, він 06.12.2019 року звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про наявність у діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 190 КК України, на підставі якої 28.02.2020 року відомості про кримінальне провадження були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020160480000633. Однак, постановою слідчого Слідчого відділу Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області 18.06.2020 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження за №12020160480000633 від 28.02.2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а саме з підстав відсутності в діях складу кримінального правопорушення. Позивач стверджує, що станом на момент закриття кримінального провадження, відповідачем також не було виконано взятих на себе зобов`язань за договором позики від 03.02.2018 року з повернення отриманих у позику грошових коштів. За наслідком викладеного, вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.09.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 16.11.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 23.03.2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності заявлених вимог. Так, відповідачем у відзиві на позовну заяву наголошується на тому, що подана до суду розписка не містить інформації про особові та персональні дані особи, якою складено розписку, за наслідком чого відсутні підстави вважати, що вона складена саме ними - [PERSON] . Також, відповідач вказує, що на розписці вказано адресу: варненська, 25, кВ. 5, яка не співпадає з адресою місця проживання відповідача. Додатково відповідачем вказується, що для підтвердження належності складення спірної розписки саме визначеним у позові відповідачем, необхідні спеціальні знання та проведення судово-почеркознавчої експертизи. 24.03.2021 року судом за клопотання сторони відповідача, з метою сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, з метою встановлення усіх обставин справи, що забезпечить повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи, було ухвалено повернутись до стадії підготовчого провадження по справі. 27.04.2021 року у підготовчому судовому засіданні, судом було ухвалено прийняти відзив відповідача по справі до матеріалів справи. 30.06.2021 року представником відповідача [PERSON] у підготовчому судовому засіданні були надані належні докази на підтвердження повноважень діяти від імені визначеного позивачем відповідача по справі - [PERSON] . 29.04.2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, яке задоволено судом ухвалою суду від 30.06.2021 року та витребувано з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відомості про зареєстрованих осіб в квартирі [ADDRESS] , зокрема про: [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , з зазначенням паспортних даних зареєстрованих осіб. Тієї ж дати - 30.06.2021 року, судом у підготовчому судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, подане до суду 30.06.2021 року за вх. №35340. 28.07.2021 року та 04.08.2021 року до суду на виконання вказаної ухвали суду від 30.06.2021 року надійшла витребувана судом інформація з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. У підготовчому судовому засіданні 11.11.2021 року судом було здійснено допит [PERSON] якості свідка. 15.02.2022 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 02.11.2022 року до суду надійшло в електронній формі клопотання від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про призначення судово-почеркознавчої експертизи. За наслідком розгляду вказаного клопотання, 14.11.2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою вказане клопотання задоволено, призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення яких поставлено наступне питання: 1. Чи виконаний рукописний текст та підпис у борговій розписці від 03.02.2018 року, складеній від імені [PERSON] , особисто [PERSON] чи іншою особою від його імені? Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою провадження по справі зупинено на час проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 14.11.2022 року. 25.01.2023 року до суду надійшли матеріали справи з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, з клопотаннями: про погодження строків проведення експертизи; сплати рахунку за проведення дослідження, надання документу з оригіналами об`єктів дослідження та вільних зразків почерку та підпису відповідача, необхідних для проведення експертизи. Приймаючи, що для розв`язання клопотання експерта необхідно вчинити процесуальні дії за участі сторін по справі, ухвалою суду від 26.01.2023 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. 01.03.2023 року від представника позивача [PERSON]. до суду надійшла заява про надання оригіналу розписки від 03.02.2018 року, як об`єкту експертного дослідження. Представник відповідача разом з [PERSON]. в судовому засіданні призначеному 01.03.2023 року також на виконання клопотання експерта надали до суду в якості вільних зразків почерку і підпису [PERSON] : оригінал податкової декларації про майновий стан і доходи за 2010 рік. Також відповідач повідомив, що інші оригінали документів, які б містили зразки почерку і підпису [PERSON] відсутні, у зв`язку з чим останній просив суд провести дослідження на підставі наданих і наявних в матеріалах справи документів. Додатково представник повідомив, що зобов`язується надати оригінал квитанції про сплату рахунку експертної установи на протязі п`ятиденного терміну, та вважає доцільним скерувати матеріали справи до експертної установи для продовження проведення судово-почеркознавчої експертизи призначеної ухвалою суду. У зв`язку з виконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, 01.03.2023 року судом постановлено ухвалу, відповідно до якої матеріали цивільної справи №947/23307/20 скеровано до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України для проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2022 року. Одночасно, ухвалою суду зупинено провадження у справі на час проведення судової експертизи. 14.06.2023 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №947/23307/20, разом з висновком судового експерта №22-6800 судової почеркознавчої експертизи.. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.06.2023 року провадження по справі поновлено та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 28.08.2023 року о 14 год. 00 хв. Судове засідання призначене на 28.08.2023 року з підстав наявної інформації про мінування та евакуацією приміщення суду, було перепризнаечно на 25.09.2023 року о 11 год. 30хв., що підтверджується довідкою секретаря судового засідання від 28.08.2023 року. Судове засідання призначене на 25.09.2023 року з підстав неявки учасників справи було відкладено на 30.10.2023 року о 14 год. 00хв. У судове засідання призначене на 30.10.2023 року з`явились: - позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , які позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні; - представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , який заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав недоведеності заявлених вимог. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим до задоволення з наступних підстав. Судом з наданих позивачем до суду доказів встановлено, що 03.02.2018 року від імені громадянина [PERSON] складено розписку, зі замісту якої вбачається, що останній підтверджує отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 54000 доларів США, які пообіцяв повернути в строк до кінця 2018 року. Також на вказаній розписці: у верхній частині міститься запис про номер телефону: «тел..№ [NUMBER] »; у нижній частині розписці запис: « [ADDRESS] ». Під час розгляду справи, судом було оглянуто оригінал вказаної розписки та встановлено відповідність наявної в матеріалах справи копії розписки оригіналу. Також судом встановлено, що 27.02.2020 року [PERSON] звернувся з заявою про вчинення злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, з повідомленням, що у 2017 році [PERSON] шляхом зловживання довірою, під приводом позичення, заволодів грошовими коштами [PERSON] . На підставі вказаної заяви, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.02.2020 року були внесені відомості про кримінальне провадження за №12020160480000633 за ч.1 ст.190 КК України, орган досудового розслідування - Київський ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, що підтверджується відповідним витягом з ЄРДР від 09.06.2020 року. У відповідності до постанови про закриття кримінального провадження, винесеної 18.06.2020 року слідчим Слідчого відділу Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області А.О. Чорною, кримінальне провадження №12020160480000633 від 28.02.2020 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України - встановлена відсутність в діях складу кримінального правопорушення. Вказаною постановою встановлено, що кримінальне провадження №12020160480000633 від 28.02.2020 року здійснювалось за наслідком звернення [PERSON] про те, що у 2017 році [PERSON] шляхом зловживання довірою, під приводом позичення, заволодів грошовими коштами [PERSON] . Приймаючи вказані обставини, з посиланням на те, що відповідачем - [PERSON] не виконується свого обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів в сумі 54000 доларів США, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд зазначає, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладені встановлені обставини, правові норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також надаючи оцінку кожному доказу наявному в матеріалах справи окремо так і в сукупності, суд доходить до наступного. Відповідачем спростовується факт того, що зазначена розписка складені саме ним [PERSON] , [INFO] , громадянина України. Досліджуючи надану до суду належним чином завірену копію розписки від 03.02.2018 року вбачається, що остання складена від імені [PERSON] , однак поряд з цим не містить жодних ідентифікуючих даних відносно особи. Також у відповідності до отриманої судом під час розгляду справи відповіді з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 21.07.2021 року за №1534/01-07 судом встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01.08.2008 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . На спірній розписці від 03.02.2018 року наявний запис щодо адреси: [ADDRESS] , що відмінна від адреси місця проживання відповідача. Також судом під час розгляду справи було здійснено допит в якості свідка - [PERSON] , яка надала свідчення, що вона є донькою [PERSON] , під час вчинення правочину не була присутньою, однак обізнана про його укладення за телефоном. Свідок зазначила, що її батьком було надано [PERSON] спочатку в борг грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, а в подальшому 54000 доларів США, як передавались для ведення бізнесу. Свідок підтвердила факт того, що вона бачила оригінал розписки від 03.02.2018 року та саме нею, після її складення, було вчинено на розписці запис щодо зазначеної адреси: « [ADDRESS] ». Вказані обставини також були визнані особисто позивачем під час розгляду справи. За наслідком викладеного в цілому, приймаючи, що наявний запис про адресу на спірній розписці виконано іншою особою після її складання, суд вважає обгурнтвоаними доводи відповідача, що вказана зазначена адреса, яка в свою чергу відмінна від місця проживання [PERSON] , не є ідентифікуючою ознакою складання розписки саме відповідачем по справі. Щодо посилань позивача на постанову слідчого Слідчого відділу Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області А.О. Чорної про закриття кримінального провадження, винесеної 18.06.2020 року, як на підтвердження складання спірної розписки від 03.02.2018 року саме відповідачем [PERSON] , суд вважає безпідставними, оскільки як вже судом встановлено вказаною постановою закрито кримінальне провадження №12020160480000633, відомості про яке внесені до ЄРДР 28.02.2020 року за наслідком звернення [PERSON] про те, що у 2017 році [PERSON] шляхом зловживання довірою, під приводом позичення, заволодів грошовими коштами [PERSON] . Поряд з цим, як вбачається з матеріалів цієї справи, предметом позову позивачем визначено правовідносини, які виникли з [PERSON] , на підставі розписки від 03.02.2018 року, а відтак у 2018 році. Будь-яких належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] є однією тією ж особою, та спірні правовідносини між сторонами по справі виникли у 2017 році, до суду не надано. За наслідком викладеного, суд вважає безпідставними доводи, що інформація та надані до позову матеріали з кримінального провадження №12020160480000633 підтверджують наявні спірні правовідносини, які виникли між сторонами по справі на підставі розписки від 03.02.2018 року. Під час розгляду справи, відповідачем спростовувався факт того, що складена розписка від 03.02.2018 року від його імені - [PERSON] , написана та підписана саме ним. Приймаючи, що для ідентифікації виконавця рукописного тексту та підпису необхідні спеціальні знання в галузі іншій ніж право, що в свою чергу у відповідності до положень п.1.1 розділу ІІ Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року за №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 року за №1950/5) належить до завдань судово-почеркознавчої експертизи, судом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, за клопотанням сторони відповідача ухвалою суду від 14.11.2022 року було призначено проведення відповідної судово-почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на вирішення яких поставлено наступне питання: 1. Чи виконаний рукописний текст та підпис у борговій розписці від 03.02.2018 року, складеній від імені [PERSON] , особисто [PERSON] чи іншою особою від його імені? На виконання вказаної ухвали суду, 14.06.2023 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №947/23307/20 разом з висновком судового експерта №22-6800 від 29.05.2023 року судової почеркознавчої експертизи. У відповідності до вказаного висновку, експерт дійшов до висновку, що вирішити питання, чи виконані рукописний текст, складений від імені [PERSON] у наданому на експертизу документі - «боргова розписка», наступного змісту: «тел. № [NUMBER] Я [PERSON] взяль у земляка [PERSON] 54 000 (пятдесять черти тысяч доллар США) по нужду. Обешаю вернуть до конца 2018 года 3.02.2018 г. Ниязи [ADDRESS] », а також підпис від імені [PERSON] , розміщений нижче запису «3.02.2018 г.» самим [PERSON] або іншою особою, не є можливим, з причин, викладених у пункті 1 Дослідницької частини висновку. У дослідницькій частині висновку судового експерта №22-6800 від 29.05.2023 року судової почеркознавчої експертизи, експерт дійшов до наступних висновків, що поряд зі збіжними ознаками при дослідженні та порівнянні описаного почерку з усіма зразками почерку [PERSON] (наданих судом для проведення порівняльного дослідження та прийнятих експертом) були встановлені такі розбіжні окремі ознаки, наведені у Таблиці, відповідно до якої: 1.Будова рухів (за конструкцією в цілому) при виконанні букви «Р»: у досліджуваному почерку - за схемою друкованого знаку «110»; у зразках почерку - за спеціальною конструкцією (1а); 2.Форма рухів при поєднанні першого та другого елементів цифри «2» (крім, запису «[ADDRESS]»): у досліджуваному почерку - кутаста, прямолінійно-зворотна, дугова (2); у зразках почерку - петльова (2а); 3.Форма рухів при поєднанні першого та другого елементів букви «К»: у досліджуваному почерку - кутаста (3); у зразках почерку - петльова (3а). Зазначено, що: «Оцінка виявлених розбіжних та збіжних ознак дозволяє констатувати, що однозначно встановити походження розбіжних ознак (чи є вони варіантами ознак почерку [PERSON] , які не проявилися в представлених зразках, або це ознаки почерку іншої особи) неможливо з огляду на значну варіаційність ознак почерку [PERSON] та недостатньої кількості вільних зразків його почерку. Наведені збіжні ознаки, хоч і багато чисельні, але при наявності вказаних нез`ясованих розбіжностей не можуть слугувати підставою для позитивного висновку про виконання досліджуваних записів у наданому на експертизу документі [PERSON] . З вказаних причин, вирішити питання, чи виконані рукописні записи: «тел. № [NUMBER] Я [PERSON] взяль у земляка [PERSON] 54 000 (пятдесять черти тысяч доллар США) по нужду. Обешаю вернуть до конца 2018 года 3.02.2018 г. Ниязи [ADDRESS] », у наданому на експертизу документі, [PERSON] або іншою особою, не є можливим.». У висновку зазначено, що поряд зі збігами при порівнянні описаного підпису з усіма наданими судом зразками підписів [PERSON] , були встановлені розбіжності таких окремих ознак, наведені у Таблиці (цифри у дужках відповідають номерам розбіжних ознак вказаних на приведених в Ілюстративній таблиці № 3 до Висновку експерта сканованих зображеннях об`єкту дослідження та зразків підписів [PERSON] , та відмічені барвною речовиною синього кольору), відповідно до якої: 1.Форми рухів при виконанні заключної частини першого елементу букви «Н»: у досліджуваному підпису - (1); у зразках підписів -(1а); 2.Напрямок рухів при поєднанні другого та третього елементів букви «Н»: у досліджуваному підпису - лівоокружний (2); у зразках підписів - право окружний (2а). Експертом зазначено, що: «Оцінка результатів проведеного дослідження дозволяє констатувати, що встановлені у збіжні ознаки хоч і чисельні, але більшість з них малоінформативні, тобто часто зустрічаються у почерках (підписах) різних осіб, ряд з них носить приблизний характер тому їх недостатньо для позитивного висновку про виконання досліджуваного підпису самим [PERSON] . В свою чергу, виявлені розбіжності не вдалося оцінити однозначно, а саме: чи вони є варіантами підписного почерку [PERSON] , які не проявилися у наданому обмеженому порівняльному матеріалі або ці ознаки можуть свідчити про виконання досліджуваного підпису іншою особою з наслідуванням його підпису.». Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до положень ст.. 76 ЦПК України належить до засобів доказування, а також у відповідності до положень ч.1 ст.102 ЦПК України, це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Відповідно до статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Надаючи оцінку вищевказаному висновку судового експерта №22-6800 від 29.05.2023 року судової почеркознавчої експертизи, судом приймається, що він складений у відповідності до вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), є чинним, дія судового експерта не визнана протиправною, судом невстановлені недоліки у вказаному висновку, висновки викладені в ньому є логічними та послідовними, узгоджуються з доказами наявними в матеріалах справи, які в свою чергу враховувались експертом під час проведеного дослідження. Також судом приймається, що під час розгляду справи сторонами по справі вказаний висновок судово-почеркознавчої експертизи не спростовувався, не заявлявся неповним або неясним, не визнався необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, як і не заявлялись жодні клопотання щодо призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи. За наслідком вищевикладеного судом вказаний висновок судового експерта №22-6800 від 29.05.2023 року судової почеркознавчої експертизи, приймаються судом в якості належного та допустимого доказу. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Приймаючи вищевикладене, враховуючи, що: спірна розписка від 03.02.2018 року не містить ідентифікуючих ознак її виконавця; відповідачем не визнається її складання та підписання; у відповідності до висновку судового експерта №22-6800 від 29.05.2023 року судової почеркознавчої експертизи, достеменно та однозначно встановити, що спірна розписка від 03.02.2018 року складена та підписана саме відповідачем [PERSON] не є можливим, у тому числі з підстав того, що встановлені у збіжні ознаки у представлених хоч і чисельні, але більшість з них малоінформативні, тобто часто зустрічаються у почерках (підписах) різних осіб, ряд з них носить приблизний характер; а інші подані позивачем докази на підтвердження заявлених вимог не відносяться до предмету позову цієї справи; виходячи з положень ч.6 ст. 81 ЦПК України, якою передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає недостатніми докази для висновку, що подана до суду розписка від 03.02.2018 року складена саме від імені визначеного відповідача - [PERSON] , [INFO] , громадянина України. Судом враховується, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.06.2022 року по справі № 602/1455/20 дійшов до висновку, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Для практичної реалізації конституційної засади змагальності сторін законом гарантуються однакові можливості сторонам в усьому, що стосується їх прав, оскільки дійсна змагальність буде можлива лише за умови дотримання рівних можливостей у збиранні, наданні та дослідженні доказів. Вказаний висновок підтверджений та узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 11 жовтня 2023 року по справі № 756/8056/19. Таким чином, приймаючи, що у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд доходить до висновку, що позивачем [PERSON] не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності виникнення між ним та відповідачем - [PERSON] , [INFO] , правовідносин з укладення договору позики від 03.02.2018 року, на підставі наданої до суду розписки від 03.02.2018 року складеної від імені відповідача по справі. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою від 03.02.2018 року, є необґрунтованим, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , судові витрати понесені останнім у відповідності до положень ст.. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed