Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

24 квітня 2023 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла вищевазана позовна заява, відповідно до якої позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] , належну [PERSON] в порядку набувальної давнини. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем по справі [PERSON] позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1996 року по 16.10.2012 року. Від шлюбу мають двох спільних повнолітніх дітей- [PERSON] , [PERSON] . Перебуваючи в шлюбі сторони у справі за спільні грошові кошти придбали трикімнатну квартиру на 5-му поверсі п`ятиповерхового будинку [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я відповідача [PERSON] та [PERSON] , таким чином придбана нерухомість належить по кожному. Після купівлі квартири, сторони разом із дітьми мешкали разом в зазначеному вище житлі, вели спільне господарство, при цьому фінансово-особовий рахунок для сплати комунальної платні був загальним та оформленим на ім`я [PERSON] . Однак, з вересня 2005 року відповідач [PERSON] залишив позивача та дітей і добровільно виїхав з квартири за межі України. Як потім стало відомо [PERSON] відповідач виїхав в Росію до своєї коханки. При цьому відповідач з реєстрації в спільному майні не знявся, нову адресу не повідомив. Після того, як [PERSON] з квартири виїхав, позивач разом з дітьми відкрито вступила у володіння та користування належною відповідачу половиною квартири:наразі останні користуються і продовжують користуватися його часткою в квартирі, позивач на протязі 18 років з відсутності відповідача сплачувала і сплачує постійну комунальну плату за себе, дітей і відповідача, який жодного разу не надав будь-яких грошових коштів для оплати його частки комунальної платні. Також позивач зазначає, що зробила косметичний ремонт в квартирі, повністю замінила сантехприлади, замінила труби опалення і водопостачання, остання з дітьми користується всією загальною площею квартири, вважаючи що мають право бо відповідач сам погодився на це добровільно залишив своє майно. На протязі 18 років відповідач [PERSON] в спільному майні квартирі не проживає, ніколи не звертався до позивача з вимогами звільнити або передати йому належно йому частку, жодного разу не намагався вселитися у в квартиру, де на разі мешкає відповідач не відомо, жодних контактів не підтримують, не спілкуються, відповідач не цікавиться життям спільних дітей. \~Відсутність права власності на частку нерухомого майна унеможливлює повноцінно користуватися майном, у зв`язку з чим, звернулась до суду з вказаним позовом. Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с.24). Ухвалою суду від 21 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду. (а.с. 131) Позивача [PERSON] будучи присутньою у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила , що на протязі 15 років відповідач не мешкає у спірній квартирі, жодного зв`язку з ним не підтримує, ремонтні роботи та комунальні послуги сплачує вона. Донька [PERSON] спілкувалась з відповідачем, він розмови про квартиру ніколи не вів. Ще у 2012 році відповідач приїздив, але зупинявся у своєї матьері, туди приходила донька. Зараз відповідач до матері не їздить, це було пов`язано з приняттям громадяства росії. Ніяких перешкод у користуванні власністю у відповідача не було. Треті особи, [PERSON] , [PERSON] , правом присутності у судовому засіданні не скористалися, однак в свою чергу, кожен окремо, надали заяви відповідно до яких не заперечують проти задоволення позовних вимог. (а.с. 15,19) Відповідач [PERSON] до судових засідань не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження від 15.05.2023 року та судових повісток про виклик до суду. Ухвала та судові повістки не отримана відповідачем, що підтверджується поштовими направленнями, які повернулись на адресу суду з поштового відділення з відміткою «За закінченням строку зберігання», відзиву на позовну заяву від [PERSON] до суду не надійшло. Відповідач вважаються належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, допитавши свідків, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно вимог ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідачі були належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання, не повідомили причини неявки, не подали відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до витягу №00015585120 від 17.07.2015 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . (а.с.8). В період шлюбних відносин мають двох дітей-сина [PERSON] , [INFO] (а.с.10) та доньку [PERSON] , [INFO] . (а.с.9), що підтверджується свідоцтвами про народження. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7943520 від 02.08.2005 року квартира за адресою [ADDRESS] перебуває у приватній спільній частковій власності по частині, які належать [PERSON] та [PERSON] . (а.с.11) Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивача та відповідача давно, в останнє бачила [PERSON] 10 років тому, знає, що останній виїхав за кордон. Крім того, зазначає, що перешкод в користуванні квартири з боку позивача не було. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що знає позивача з 2013 року, з цього часу відповідача жодного разу не бачив. Знає що позивач мешкає разом з дітьми у квартирі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що мешкає з позивачкою в одному під`їзді, у 2009 та 2010 році бачила відповідача декілька разів, після чого не бачила його жодного разу. Стосовно перешкод у користуванні квартирою для відповідача не чула. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до норм ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п. 11); враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п. 12); можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п. 14). Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першої статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Аналогічний висновок міститься і у рішенні Верховного Суду від 28.03.2019 по справі №215/5451/16-ц, у якому зазначено, що за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно в тому числі, якщо власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. У ЦК України набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Таким чином, оскільки позивач з 2005 року добросовісно заволоділа частиною квартири та відкрито і безперервно володіє і користуються зазначеним майном значно більше десяти років, суд вважає, що остання набула права власності на нього за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved