Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 січня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області вирішив стягнути з відповідачки [PERSON] 15\~073,00 доларів США. До моменту звернення позивача до суду грошове зобов`язання, що виникло з рішення суду від 11 січня 2021 року боржником не виконується. Позивач зазначає, що договором позики від 29 вересня 2018 року встановлено розмір процентів 10% від суми боргу щомісячно. Вважає, що за період з 02 лютого 2023 року по 02 червня 2023 року відсотки за користування позикою складають суму у розмірі 4 029,00 доларів США (10\~073,00 доларів США * 40%) На підставі викладеного, просив суд: стягнути з відповідачки на його користь 4 029, 00 доларів США. Справу вирішити без присутності позивача, але з повідомленням про час розгляду справи. На випадок відсутності відповідачки винести заочне рішення. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Проти заочного рішення не заперечував. Відповідач судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала додаткові пояснення, в яких заперечувала проти задоволення позову повністю та вказувала, що частково погасила заборгованість за договором позики. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Як убачається із матеріалів справи, 29 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. За умовами даного договору [PERSON] взяла у [PERSON] у борг 15 000 доларів США, які зобов`язалась повернути 31 березня 2019 року. Вказаним договором сторони погодили розмір відсотків за користування позикою, а саме 10 % від суми боргу щомісячно. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики в розмірі 10 073 дол. США та неустойку в розмірі 5 000 дол. США, що разом еквівалентно становить 376 825 грн. (триста сімдесят шість тисяч гривень та вісімсот двадцять п`ять гривень). Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати що пов`язані із явкою позивача до суду в розмірі 157 грн. (сто п`ятдесят сім гривень). В решті вимог позову відмовлено. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Станом на момент звернення до суду вищезазначене рішення суду повністю не виконано, заборгованість за договором позики не повернута. Сума заборгованості встановлена в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року у справі 369/11450/19. Позивач, посилаючись на ст. 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача відсотки за користування позикою, встановлені договором, за період з 02 лютого 2023 року по 02 червня 2023 року, оскільки рішення суду від 11 січня 2021 року у справі 369/11450/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості не виконано на день звернення позивача до суду. Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно\~ст.1050 ч.1 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно\~ст. 625 ч. 2 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, підставою позовних вимог [PERSON] щодо стягнення грошових коштів у розмірі 4 029,00 дол. США є невиконання відповідачем грошового зобов`язання, що виникло з рішення суду від 11 січня 2021 року у справі 369/11450/19. Позивач вважає, що рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки за користування позикою, передбачені договором, за період з 02 лютого 2023 року по 02 червня 2023 року. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року, визначено, що зі спливом визначеного договором строку кредитування право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих ним 10 % за умовами договору позики у розмірі 4 029,00 дол. США за період з 02 лютого 2023 року по 02 червня 2023 року є необґрунтованими, адже за договором позики грошові кошти у борг надавалися строком до 31 березня 2019 року, а нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено. Тобто, зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а відтак після 31 березня 2019 року позивач не мав правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з відповідача. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 203, 549, 551, 625, 1046, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed