Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся в суд з позовом до концерн «Військторгсервіс» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2022 року (справа №127/9450/22) частково було задоволено позов [PERSON] до концерну «Військторгеервіс», поновлено на посаді охоронника філії «Центральна», та стягнуто на користь останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 35 819 грн. з розрахунку по 208,25 грн. за день з моменту звільнення і до дня ухвалення рішення, тобто з 08.04.2022 року по 27.09.2022 року. Вказане рішення Вінницького міського суду набуло законної сили відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року. Не бажаючи добровільно виконувати рішення суду відповідач виконав його у примусовому порядку і не бажаючи поновлювати позивача на роботі на посаді охоронника тільки 07 квітня 2023 року запропонував посаду сторожа, від якої позивач відмовився. Таким чином час вимушеного прогулу продовжився з дня ухвалення згаданого вище рішення до 07 квітня 2023 року, тобто 193 дні. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 вересня 2022 року, «згідно довідки про середню заробітну плату (дохід), за підписом керівника та головного бухгалтера філії «Центральна» Концерну «Військторгеервіс», вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 208,25 грн». Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з утриманням податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, складає 40 192, 25 грн. (208,25 грн. середньоденна заробітна плата х 193 (дні за період з 27.09.2022 року по 07.04.2023 року) =40 192, 25). Просить стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 вересня 2022 року по 07 квітня 2023 року в сумі 40 192, 25 грн. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 17.05.2023року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~26.06.2023року позивач надав суду заяву про зміну предмета позову, мотивовану тим, що на момент звільнення позивач проживав разом з матір`ю [PERSON] 1940 р.н., яка хворіла на ряд важких хвороб і яку він утримував, оскільки її пенсії не вистачало на лікування, харчування та оплату комунальних послуг. Позивач не міг приховати від матері звістки про її звільнення, від чого вона важко захворіла, що на грунті існуючих на той момент хвороб, призвело до її смерті. Втрату матері з чужої вини взагалі неможливо оцінити у будь-якому грошовому еквіваленті. З урахуванням викладених вище обставин були істотно порушені нормальні життєві зв`язки і тепер позивач змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, у т.ч. психологічного через смерть матері. Внаслідок значного психічного впливу обставин, пов`язаних з незаконним звільненням, втратою джерела доходів, засобів для існування, неможливістю утримувати і лікувати матір та смертю матері через незаконні дії відповідача, а також постійного хвилювання про подальшу його долю, оскільки у його віці знайти роботу не реально, позивач повністю був позбавлений можливості реалізації власних звичок і бажань. Факт смерті матері з вини відповідача, факт незаконного звільнення та втрати джерела для існування дуже негативно вилинув на стан мого здоров`я, моє самопочуття, стосунки з оточуючими людьми, оскільки підвищена дратівливість, яка зумовлена постійним хвилюванням і великим психічним навантаженням призвела до суттєвого звуження кола моїх друзів, товаришів і партнерів. Та сама обставина зумовила виникнення великої кількості конфліктів у сім`ї, що призвело до істотних розладів у стосунках з рідними та близькими і завдає додаткових моральних страждань не тільки позивача, а і його членам сім`ї. Просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 40 192, 25 грн., моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., та судові витрати. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги за обставин викладених в позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суд України у п. 11\~Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14\~роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006, № 63566/00Л). Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2022року поновлено [PERSON] на роботі на посаді охоронника філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс». Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35819 (тридцять п`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять) гривень 00 копійок з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок. Постановою Вінницького апеляційного суду від 06.12.2022року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2022року залишено без змін. Наказом Концерну «Військторгсервіс» № 35л від 13.03.2023року поновлено [PERSON] на посаді сторожа бази дільниці № 3 (м. Вінниця) філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» з 08.04.2022року. Бухгалтерії філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс`виплатити Стьобі А.М. середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35\~819,00грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00грн. та судовий збір в розмірі 992,40грн. Підстава: рішення Вінницького міського суду Вінницької області (справа № 127/9450/22), лист концерну «Військторгсервіс» від 13.03.2023 № 07/288. Даний наказ було направлено позивачу рекомендованим повідомлення та отриманий позивачем 04.04.2023року, про що свідчить відстеження № 6500 7073 2283 1. 07.04.2023року позивач надав відповідачу заяву про відмову в поновленні на посаді сторожа бази дільниці № 3 м. Вінниця в зв`язку небажанням працювати в даній організації. Відповідно до ч. 2\~ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Натомість, в супереч наведеним вимогам трудового законодавства, відповідач не здійснив негайного виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2022року по справі № 127/9450/22 та негайно не видав наказ про поновлення позивача на роботі. Згідно із нормою\~статті 236\~Кодексу законів про працю України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як наслідок, оскільки відповідачем не було вчасно виконано рішення суду про поновлення позивача на роботі, відповідно до\~статті 236\~Кодексу законів про працю України, позивач має гарантоване право на стягнення із відповідача середньомісячного заробіток за час такої затримки. Велика Пала Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 по справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) дійшла висновку, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який вчинив неправомірні дії по відношенню до працівника, що позбавили його можливості виконувати трудові функції та отримувати заробітну плату за виконану роботу. Тому за цей час працівник, права якого було порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100\~(далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. З аналізу постанови від 08.02.2022 по справі № 755/12623/19 Великої Палати Верховного Суду слідує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини 2\~статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Тобто, держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування не період його незаконного позбавлення роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконного позбавлення працівника можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівника, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК). Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі № 501/2316/15-ц, викладеного у постанові від 26.08.2020 року, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до п. 32\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 за № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Відповідно до ч. 2\~ст. 235 КЗпП, оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100\~(далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзаців 4, 5 пункту 2 Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Отже згідно зазначених норм середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів. Разом з тим, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2022 у справі №127/9450/22 встановлено розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , а саме 208,25 грн. Відповідно до ч.4\~ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлений розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] не доказується при розгляді зазначеної справи. Вимушеним прогулом позивача є період з 27.09.2022 (дата винесення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2022 про поновлення на роботі) по 07.04.2023 (дата поновлення позивача на роботі), оскільки заробітна плата за час вимушеного прогулу повинна бути стягнута за весь час порушеного права, тобто станом на день відновлення такого права позивача, та складає 137 робочих днів. При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.6\~ст.6 Закону України № 2136-IX від 15.03.2022 « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~у період дії воєнного стану не застосовуються норми\~ст.73 КЗпП України\~(щодо встановлення святкових і неробочих днів). Таким чином, кількість робочих днів у вересні 2022 року - 3 дні, у жовтні 2022 року - 21 день, у листопаді 2022 року - 22 дні, у грудні 2022 року - 21 день; за січень 2023 - 22 дні, лютий 2023 року- 20дні, березень 2023року 23дні, квітень 2023 року 5днів. Тобто, загальна кількість робочих днів за період з 27.09.2022 року по 07.04.2023року (включно) становить 137 днів. Тому, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 27.09.2022 по 07.04.2023 (включно) становить 28530,25 грн. (137 робочих днів х 208,25 грн. = 28530,25 грн.). Згідно з п.\~171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Відповідно до абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування законодавства про оплату праці»\~судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545св18), від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), від 27 листопада 2019 року у справі № 401/1813/16-ц (провадження № 61-29744св18), від 22 березня 2023 року у справі № 136/423/22 (провадження № 61-9636св22). З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 28530,25 грн. з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст. 237-1 КЗпП України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (Постанова Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). При вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд враховує обставини спору, характер правовідносин та положення, зазначені в ст. 237-1 КЗпП України, пунктах 3, 5, 8, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами) „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". При цьому судом враховано, що відповідач незаконно звільнив\~\~позивача,\~\~незаконне звільнення\~\~позивача вимагало суттєвих додаткових зусиль для організації\~\~його життя. Оскільки звільнення\~\~ [PERSON] відбулося з порушенням діючого законодавства про працю, їй заподіяні моральні страждання. З урахуванням наведеного, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині, і як наслідок стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 10 000 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 1342,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі п. 2 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи викладене,

Outcome: partial