Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

21.09.2023 р. представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.07.2005 року. Сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу позивачкою було набуто у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано на ім`я [PERSON] 17.02.2020 р. 1/6 частина вищевказаного домоволодіння (будинку та земельної ділянки) була подарована позивачем своєму сину [PERSON] . Наразі [PERSON] є власницею 5/6 частин домоволодіння [ADDRESS] , які вона вважає своєю особистою приватною власністю. За позовом, посилаючись на ст.ст.57, 60 СК України, представник позивача просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] 5/6 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 11.10.2023 р. відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду на 01.11.2023 р. з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі та за відсутності позивача, прозовні вимоги підтримує, просить задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу судового збору. Відповідач подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відстуності, при ухваленні рішення просить врахувати його заяву, що була посвідчена нотаріально, про визнання ним позову. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію учасників судового розгляду, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.07.2005 р. (а.с.15). Сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.16, 17). Під час шлюбу, 15.03.2013 р. позивачем, на підставі договору купівлі-продажу, було набуто у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано на ім`я [PERSON] (а.с.18-20, 21-22, 23, 24-25). 17.02.2020 р. 1/6 частина вищевказаного домоволодіння (будинку та земельної ділянки) була подарована позивачем своєму сину [PERSON] , про що надано копію договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. за р.№ 1067 (а.с.36-38, 39-42). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою 17.09.2023 р. [PERSON] є власницею 5/6 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.52-53). Згідно з\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на правовий висновок ВП Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статей\~317,\~318 Цивільного кодексу України\~власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Статтею 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. З ч. 1\~ст. 57 СК\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі 6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Суд, оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, зокрема те, що відповідач позов визнав повністю, доходить висновку, що 5/6 частин спірного будинку слід визнати особистою приватною власністю\~ [PERSON] . Згідно ч.1\~ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про повернення позивачу 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору за рахунок державного бюджету. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 6710 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved