Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , з посиланням на те, що у 1979 році ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] надавався на 4 осіб, а саме: на матір позивача - [PERSON] , батька позивача [PERSON] , сестру позивача [PERSON] та на позивача [PERSON] .. На той час квартира перебувала у державній власності. Матір позивача померла у 1986 році. У 1994 році відбулася приватизація вказаного нерухомого майна, а саме: по 1/2 частці квартири перейшли у приватну власність батька позивача [PERSON] та сестри позивача [PERSON] .. У 2006 році померла [PERSON] та належну їй частку квартири успадкувала її дочка [PERSON] .. У 2020 році батько позивача [PERSON] у Ставищенській державній нотаріальній конторі склав заповіт щодо спадкування належної йому 1/2 частки зазначеної квартири на користь своєї онуки (племінниці позивача) - [PERSON] .. [INFO] помер [PERSON] .. Ставищенською державною нотаріальною конторою на підставі вказаного вище заповіту на ім`я племінниці позивача [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину №32 від 14.01.2022р. на частку згаданої квартири, яка була їй заповідана батьком позивача та цього ж дня [PERSON] здійснено державну реєстрацію права власності на вказану вище частку квартири. [INFO] померла племінниця позивача [PERSON] і на даний момент спадкувати вказану квартиру претендують особи по лінії батька [PERSON] , які на думку позивача жодного відношення до квартири не мають. Позивач частково не погоджується із заповітом та свідоцтвом про право на спадщину, у зв`язку з якими племінницею позивача [PERSON] успадковано всю 1/2 частку належної його батьку спадкової квартири, оскільки у заповіт не був включений позивач, як особа, яка має право на обов`язкову частку у спадщині. З 2019 року, тобто задовго до складання батьком позивача заповіту, на момент смерті батька позивача та відкриття спадщини, на момент видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину і по теперішній день, позивач був і є інвалідом II групи, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підпадає під визначення непрацездатної особи (непрацездатного громадянина). З 06.09.2018р. позивач зареєстрований та постійно проживав у спадковій квартирі разом зі своїм батьком, в тому числі і на момент смерті останнього та відкриття спадщини. Позивач вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки будь-яких заяв про відмову від прийняття спадщини не складав і не подавав. Розмір обов`язкової частки у спадщині позивача складає 1/4 частки спадкової квартири, оскільки є половиною частки спадщини батька, яка складає 1/2 частку квартири. Позивач просить свідоцтво про право на спадщину №32 від 14.01.2022р. видане Ставищенською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] визнати недійсним в частині права позивача [PERSON] на обов`язкову частку у спадщині в розмірі 1/4 частки даної квартири та визнати за позивачем право власності на обов`язкову частку у спадщині за його батьком [PERSON] в розмірі 1/4 частки вказаної квартири. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в інтересах позивача підтримав, підтвердив обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги просить задовольнити. Додатково зазначив, що позивач є інвалідом II групи. Згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підпадає під поняття непрацездатної особи. Позивач фактично працює за кордоном. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги просить задовольнити. Додатково зазначив, що він з кінця 2016 року їздить до Республіки Польща на кожні три місяці і потім по закінченні даного терміну приїздить на Україну. В спірній квартирі він проживав спільно з батьком та в ній зареєстрований. За два місяці до смерті свого батька він оплатив проведення останньому операції на очах та проходження реабілітаційного періоду після даної операції. В зв`язку із епідемією коронавірусу він не зміг приїхати із Республіки Польща додому на Україну, а вакцинацію лікар заборонив йому проходити за станом здоров`я. Спірна квартира є сімейною, оскільки її отримувала ще його мати, коли працювала вчителем, іншого житла не має. В Республіці Польща він проживає на найманій квартирі, свого житла там він не має, проходить лікування. За останній рік до смерті батька, він не пам`ятає скільки з останнім разом прожив. 13.04.2022 року він приїздив з Республіки Польща на похорони свого батька, а 17.04.2022 року знову повернувся за кордон. Похорони його батька оплатила відповідач, остання була опікуном його племінниці [PERSON] . В нотаріальну контору щодо прийняття спадщини він звертався, близько серпень вересень 2022 року. Комунальні платежі за спірну квартиру платив за життя його батько, а потім після його смерті племінниця [PERSON] , яка також потім померла. За життя останньої, яка проживала у спірній квартирі, він їй купив комп`ютера та купував пральну машину. Він комунальних платежів не сплачував. Пам`ятник на могилі його батька поставила відповідач за кошти, що знаходились на банківській картці батька, а на цій картці було 118000 грн.. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в інтересах відповідача не визнав, вказав, що спірна квартира не була постійним місцем проживання позивача, в ній він був тільки зареєстрований. Більше дев`яти місяців в сукупності позивач перебував за кордоном, в т. ч. і на момент смерті свого батька, тому і не міг проживати з ним. Це підтверджується письмовою інформацією, наданою Державною прикордонною службою України, відтак він є таким, що не прийняв спадщину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що вона організовувала похорони батька позивача, з яким останній не жив і не доглядав його. Витрати на похорони нею були здійснені за рахунок коштів, що знаходились на банківській картці померлого в сумі 18000 грн., яких в повному обсязі не вистачило. Операції на очах своєму батьку він не оплачував. Вона та племінниця позивача [PERSON] ще за свого життя доглядали батька позивача у спірній квартирі. В цій квартирі вона ніколи не проживала, а проживала на той час племінниця позивача [PERSON] , яка потім також померла. Установку пам`ятника на могилі батька позивача оплатила вона в сумі 40000 грн. і за це позивач їй навіть не подякував. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву (т. 1 а. с. 86 94), у якому позовні вимоги [PERSON] не визнає повністю. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] квартира [ADDRESS] не була постійним місцем проживання [PERSON] , хоча він був зареєстрований у цій квартирі і право його проживання у ній не обмежувалось. Вона, як опікун (згодом піклувальник) [PERSON] (співвласниці квартири) надала згоду на реєстрацію позивача в ній. Після реєстрації у вказаній квартирі [PERSON] в квартиру не вселявся і в ній постійно не проживав. Принаймні з 12 квітня 2020 року по 13 квітня 2021 року [PERSON] з власної волі постійно проживав, і наразі проживає на території Республіки Польща. В утриманні вказаної квартири участі не брав, оплату житлово-комунальних послуг не здійснював. У визначений законом 6-ти місячний строк після смерті [INFO] [PERSON] не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, хоча йому було відомо про смерть батька та про заповіт на ім`я [PERSON] , і об`єктивних, істотних, непереборних труднощів у поданні заяви він не мав. Державна реєстрація [PERSON] у квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька ( [PERSON] ) за цією адресою реєстрації. При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, в тому числі, які спадкують за правом представлення за ч.1 статті 1266 ЦК України. [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги спадкування після смерті [PERSON] були: позивач [PERSON] та [PERSON] .. Таким чином, у разі спадкування за законом частка у спадщині позивача становила б 1/2 спадкового майна, оскільки іншу 1/2 частину спадкувала б [PERSON] .. Оскільки порядок спадкування було змінено заповідачем, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщині непрацездатного спадкоємця становить половину частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Таким чином, розмір обов`язкової частки у спадщині становить 1/4 частину половину, тобто 1/2 від 1/2 спадкового майна. До спадкового майна померлого [PERSON] належала 1/2 частина квартири. У випадку прийняття спадщини після смерті батька, позивач [PERSON] міг отримати право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 частину вказаної квартири. Представник\~третьої особи: Ставищенської державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він з позивачем знайомий давно та перебуває з ним в дружніх стосунках. Останній є будівельником, їздить по заробітках, на даний час перебуває в Республіці Польща, де також працює, виконуючи різні будівельні роботи на замовлення. Він їздить за кордон кожні три місяці по безвізовому режимі, а потім повертається в Україну додому. Позивач проживає в м. Краків в найманій квартирі, зараз лікується, здає медичні аналізи, оскільки нещодавно в нього був інфаркт. За життя свого батька позивач купив йому пральну машину, оплатив операцію проведену на очах, а своїй племінниці [PERSON] ноутбук. Позивач був на похоронах свого батька і проживав у спірній квартирі, а потім поїхав знову на заробітки за кордон. Після смерті своєї племінниці [PERSON] позивач не зміг потрапити у спірну квартиру і змушений був ночувати у нього вдома, оскільки іншого житла в позивача не має. З цього приводу позивач звертався до поліції. Ще за життя батька та племінниці [PERSON] , позивачу за кордоном було проведено операцію на серці. В спірній квартирі він був неодноразово, вона є трикімнатною і позивач має в ній свою окрему кімнату. Батько позивача помер весною 2020 року, доступу до його коштів позивач не мав. Близько за місяць до смерті свого батька позивач проживав з ним спільно у спірній квартирі. Одного разу він приходив до спірної квартири, але відповідач його в квартиру не пустила, оскільки замінила у вхідних дверях замки, не пустила вона у спірну квартиру і позивача. Свідок [PERSON] суду показала, що вона перебуває в дружніх стосунках з відповідачем, оскільки в минулому вони разом працювали. Позивач із своїм батьком за життя останнього не проживав і не доглядав його, тільки час від часу приїздив до батька, він приїхав на похорони батька в день самих похорон. На даний час позивач проживає у [PERSON] .. Відповідач і племінниця позивача [PERSON] доглядали за життя батька позивача. Відповідач також доглядала [PERSON] , оскільки була її опікуном з дитинства останньої. На похоронах своєї племінниці [PERSON] позивач не був. Особисто вона була на спірній квартирі двічі, а саме в 2019 та в 2020 роках, так як приносила продукти харчування. Батько позивача за свого життя за свої кошти оплатив операцію, яку йому зробили на очах. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши позивача та його представника, відповідача та його представника, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволені позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до матеріалів спадкової справи (т. 1 а. с. 47-65), [PERSON] , який помер [INFO] , за життя склав заповіт, яким заповів все своє майно [PERSON] .. Остання після смерті [INFO] [PERSON] в шестимісячний строк звернулась до Ставищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом та 14.01.2022 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартири [ADDRESS] . Відповідно до копії довідки №1958 від 26.07.2021р. [PERSON] до дня своєї смерті постійно проживав та був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , разом з ним постійно проживала та була зареєстрована його онука [PERSON] .. Інших спадкоємців, які б проживали постійно із спадкодавцем до дня його смерті немає (т. 1 а. с. 52). У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. \~ \~ Згідно\~із ст.\~ст.\~4\~ч.\~1;\~5\~ч.\~1\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~Згідно\~із ч.\~1,\~2\~ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно із ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0097433 [PERSON] має другу групу інвалідності з 01.02.2021 року, загальне захворювання, отримує пенсію по інвалідності (т. 1 а. с. 15 - 17), тобто на час відкриття спадщини був непрацездатним, а тому мав право відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України на обов`язкову частку у спадщині. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Під час розгляду таких справ суди мають досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті й фактичне місце проживання його спадкоємців і від цього вже визначати, чи прийняли спадкоємці спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Місце реєстрації в цьому разі не є визначальним (Постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року справа №569/15147/17 провадження № 61-39308св18). Як вказав Верховний Суд в Постанові від 24 серпня 2022 року справа №538/2344/20 (№ 61-39308св18), під час вирішення питання, чи прийняли спадкоємці спадщину у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій мають досліджувати та встановлювати фактичне місце проживання спадкодавця на момент смерті та фактичне місце проживання його спадкоємців. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена правова норма відтворює загальний принцип заборони дискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання або місця перебування особи. Аналіз наведених норм права та правила частини першої статті 1221 ЦК України дає підстави стверджувати, що місцем відкриття спадщини є не місце реєстрації спадкодавця, а останнє його місце постійного проживання. За ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підтвердження факту прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, позивач надав суду копію довідки №2152/6 від 08.12.2022р. (т. 1 а. с. 20), відповідно до якої племінниця [PERSON] - [PERSON] до дня своєї смерті постійно проживала в квартирі [ADDRESS] , разом з ним проживав її дядько [PERSON] .. Інших спадкоємців які б проживали із спадкодавцем до дня смерті не було. Проте, суд критично оцінює відомості зазначені у вищевказаній довідці і вважає їх такими, що не відповідають дійсності, виходячи з наступного. Відповідно до довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №378/210/23/1447/2023 від 02.06.2023р. (т. 1 а. с. 226 226 зв.), [PERSON] в період з 12.04.2020р. по 08.06.2023р. вісім разів перетинав кордон з республікою Польща. Зокрема, [PERSON] перебував на території України з 12.04.2020р. по 2022 рік в такі періоди: з 26.12.2020р. по 19.02.2021р. (24 дні), з 13.04.2021р. по 17.04.2021р. (4 дні), з 22.06.2022р. по 29.06.2022р. (7 днів), з 04.12.2022р. по 14.12.2022р. (10 днів). Крім того, із показів свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] фактично постійно перебував у республіці Польща, і лише час від часу приїздив в Україну на невеликий проміжок часу, що узгоджується із змістом копії довідки №1958 від 26.07.2021р. (т. 1 а. с. 52). Таким чином, аналізуючи вищевказані факти, суд вважає, що [PERSON] фактично не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не є особою в сенсі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані, стосовного того, що [PERSON] звертався до нотаріальної контори із заявою на прийняття обов`язкової частки у спадщині (згідно ст. 1241 ЦК України) у шестимісячний строк передбачений ст. 1270 ЦК України, а у разі пропуску такого строку із заявою про його поновлення. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (ч. 1 ст.1273 ЦК України). За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Згідно із ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Згідно п. 4.14. Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5(далі Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно із ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Главою 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, регламентується процедура видачі свідоцтв про право на спадщину. Відповідно до підпункту 4.1 цієї глави, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про заяви про видачу свідоцтва. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позивач не довів, що він фактично проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у зв`язку з цим має право на обов`язкову частку у спадщині, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. \~ \~ \~В обгрунтування\~розміру понесених\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу в\~сумі 4000\~грн.представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав до суду ордер серії АІ №1380817 від 15.04.2023 року щодо представництва ним інтересів [PERSON] , копії: свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, що видане [PERSON] ; договір про надання правових послуг адвоката від 04.04.2023р. укладеного між адвокатом Юхименком І.М. та Галич Н.О. на представництво інтересів останньої, акта виконаних робіт №1 від 17.04.2023 року, визначеного сторонами розміру адвокатського гонорару та розрахункової квитанції серії БВАА №718818 (т. 1 а. с. 95-101). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2021 року (справа №159/5837/19, провадження №61-10459св20) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи критерії співмірності, обгрунтованості, реальності, розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн..

Outcome: approved