Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

24 січня 2022 року Одеська міська рада звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Юридичний департамент Одеської міської ради (в особі управління державної реєстрації) про скасування рішень державних реєстраторів, визнання правочинів недійсними та знесення самочинного будівництва. Представник позивача обгрунтовує позовні вимоги тим, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.08.2002, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржою «Центр», технічного паспорту від 29.11.2017, виготовленого ПП «Клерабо», та довідки від 06.04.2017 серія та номер: 1930-11/862, наданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.12.2017 №38537725 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 237,7 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1428218551101). Позивач вказує, що вказана реєстрація права власності відбулась без надання правовстановлюючих документів, та наданий заявником договір купівлі-продажу не був нотаріально засвідчений, та не був зареєстрований в органах місцевого самоврядування відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Крім того, у реєстраційній справі відсутні будь-які відомості щодо присвоєння об?єкту адреси. Тобто, об?єкт за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 237,7 кв.м. є самочинно збудованим та незаконно зареєстрованим за [PERSON] . Так,відповідачем [PERSON] замовлено технічний звіт щодо можливості поділу об?єкта нерухомого майна на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] . За результатами поділу об?єкта площею 237,7 кв.м. утворилось два об?єкта, а саме: - об?єкт площею 237,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?екта нерухомого майна: 1458598951101); - об?єкт площею 10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458615851101). Тобто, у дійсності відбувся поділ об?єкта із присвоєнням новоутвореним об?єктам нової адреси, із порушенням порядку та із збільшенням площі зайнятої земельної ділянки на 10 кв.м. Відповідно до інформації з Реєстру на підставі технічного звіту щодо можливості поділу об?єкта нерухомого майна на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] від 03.01.2018 серія та номер: 015/18, наданого експертом Колосюк Л.Є., та технічного паспорту від 03.01.2018 серія та номер: б/н, виготовленого ПІП «Клерамбо», рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 10.01.2018 №39147282 зареєстровано за [PERSON] право власності на об?єкт за адресою: [ADDRESS] , площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101, номер запису про право власності: 24333676. Вбачається, що до складу новоутвореного об?єкту входить весь самочинно збудований об?єкт, що існував до поділу, щодо якого було надано технічний звіт, а саме: - нежитлове приміщення площею 13,4 кв.м.; - нежитлове приміщення площею 32,8 кв.м.; - нежитлове приміщення площею 37,5 кв.м.; - нежитлове приміщення площею 13,7 кв.м.; - нежитлове приміщення площею 37,5 кв.м.; - нежитлове приміщення площею 32,8 кв.м.; - нежитлове приміщення площею 37,5 кв.м.; - нежитлове приміщення площею 32,5 кв.м.; Загальна площа нежитлової будівлі 237,7 кв.м. Надалі відповідач [PERSON] здійснив відчуження шляхом укладання договорів купівлі-продажу від 16.02.2018 №282 та №283 по 1/4 частині вказаного новоутвореного об?єкту [PERSON] та [PERSON] , за якими згодом було внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За [PERSON] залишилась 1/2 частина об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101. Відповідно до Реєстру на підставі технічного звіту щодо можливості поділу об?єкта нерухомого майна на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] від 03.01.2018 серія та номер: 015/18, наданого експертом Колосюк Л.Є., технічного паспорту від 03.01.2018 серія та номер: б/н, виготовленого ПІІ «Клерамбо», та договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.08.2002, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржою «Центр», рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 10.01.2018 №39147626 зареєстровано за [PERSON] право власності на об?єкт за адресою: [ADDRESS] , площею 10 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458615851101, номер запису про право власності: 24333948. Тобто, [PERSON] на підставі вказаного технічного звіту, технічного паспорту та договору став власником новоутвореного об?єкту, який у цілому також є самочинним будівництвом площею 10,0 кв.м. Позивач вважає, що наявність такої реєстрації речових прав на вказаний самочинно збудований об?єкт порушує права та законні інтереси територіальної громади м. Одеси, як власника земельної ділянки, на якій він розташований, оскільки перешкоджає здійсненню повноважень щодо володіння, користування та розпорядження відповідною земельною ділянкою та створює умови для її незаконного використання відповідачами по справі. Тому з метою подальшого захисту прав та інтересів територіальної громади м. Одеси Одеська міська рада звертається до суду із вимогами про скасування рішень державних реєстраторів, визнання правочинів недійсними та звільнення земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованих об?єктів за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 247,7 кв.м. В договорі купівлі-продажу від 05.08.2002 №H/-2911, який наявний у реєстраційній справі №1458615851101, зазначено, що: «Настоящий договор зарегистрирован на Одеской универсальной бирже «ЦЕНТР» в «Журнале регистраици договоров по обьектам недвижимости», регистрационный номер №H/-1039 oт 05 августа 1997 г.». Позивач вважає, що договір купівлі-продажу 2002 року є недійсним. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов?язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності на об?єкт нерухомого майна та не може бути єдиною підставою для проведення даної реєстраційної дії. Таким чином, [PERSON] не подано всіх передбачених чинним законодавством документів, необхідних для прийняття рішення (з відкриттям розділу) про державну ресстрацію прав та їх обтяжень від 05.12.2017 №38537725, а тому воно підлягає обов?язковому скасуванню у судовому порядку (ресстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1428218551101). Надалі [PERSON] замовлено технічний звіт щодо можливості поділу об?єкта нерухомого майна на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] . Однак, фактично був наданий висновок (п. 7 звіту), яким поділено об?єкт №1428218551101 на два окремих об?єкта, а саме: на об?єкт площею 237,7 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта: 1458598951101) та на об?єкт площею 10 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта: 1458615851101). Із співставлення технічного паспорту від 03.01.2018 (щодо новоутвореного об?єкту за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 1458598951101), технічного паспорту від 29.11.2017 та технічного звіту щодо можливості поділу об?єкта нерухомого майна на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1428218551101) вбачається, що до складу новоутвореного об?єкту за адресою: [ADDRESS] , площею 237,7 кв.м.., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101 входить весь самочинно збудований об?єкт, щодо якого було надано технічний звіт. Тобто, суб?єкт господарювання, посилаючись на документи, які підтверджують право власності виключно на 237,7 кв.м., робить опис об?єкта на 10,0 кв.м. більшого. Більш того, надаючи вказаний технічний звіт, який може мати виключно рекомендаційний характер, суб?єктом господарювання фактично надано висновок щодо поділу самочинно збудованого об?єкта із незаконним збільшенням його площі та із захопленням земель територіальної громади м. Одеси. Відповідно до Реєстру на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2018 №283 рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.02.2018 №39723328 зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/4 частину об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101, номер запису про право власності: 24878960. На підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2018 №282 рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.02.2018 №39720909 зареєстровано за [PERSON] право власності на іншу 1/4 частину об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер нерухомого мана: 1458598951101, номер запису про право власності: 24877525. Позивач вважає, що [PERSON] не набув в установленому законом порядку права власності на даний об?єкт нерухомого майна, то відповідно, не мав права відчужувати спірний об?єкт будь-яким третім особам, в тому числі [PERSON] та [PERSON] шляхом укладання договорів купівлі-продажу від 16.02.2018 №282 та №283. Також позивач вказує, що Одеською міською радою рішення про надання відповідачам або іншим особам у власність або у користування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , для будівництва не приймалось, а тому має місце самовільне зайняття земельної ділянки. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, просить задольльнити позовні вимоги. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2022 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2022 року по справі вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1458598951101, а також шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1458598951101; та шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1458615851101, а також шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1458615851101. Також ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2022 року витребувано наступні докази: З Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи №1428218551101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] . З Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи №1458598951101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] . З Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи №1458615851101, що зберігається в електронній формі, на об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 09 лютого 2022 року Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської радидо суду надали належним чином засвідчені копії реєстраційних справ №1428218551101, 1458598951101, 1458615851101. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті позовних вимог. У судове засідання з`явився представник Одеської міської ради - Танасійчук І.М., підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином та завчасно, про причини неявки до судового засідання не повідомили. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Юридичний департамент Одеської міської ради (в особі управління державної реєстрації) не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, про причини не явки суд не повідомив. У зв`язку з викладеним, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів які повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони по справі, вважає, що позовні вимоги є не обґрунтовані, не доказані, тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно дозакону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 10 ЦПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України, а також застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.08.2002, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржою «Центр», технічного паспорту від 29.11.2017, виготовленого ПП «Клерабо», та довідки від 06.04.2017 серія та номер: 1930-11/862, наданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.12.2017 №38537725 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 237,7 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1428218551101). Відповідно до технічного звіту, який виконано експертом Колосок Л.Є., щодо можливості поділу об`єкта нерухомого майна на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] , встановлено можливість поділу нежитлової будівлі на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] . За результатами поділу об?єкта площею 237,7 кв.м. утворилось два об?єкта, а саме:- об?єкт площею 237,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101);- об?єкт площею 10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458615851101). Новоутворені об`єкти нежитлової нерухомості по [ADDRESS] відповідають державним нормам і стандартам та можуть експлуатуватись як самостійні нежитлові будівлі. Відповідно до інформації з Реєстру, на підставі технічного звіту щодо можливості поділу об?єкта нерухомого майна на дві самостійні нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] від 03.01.2018 серія та номер: 015/18, наданого експертом Колосюк Л.Є., та технічного паспорту від 03.01.2018 серія та номер: б/н, виготовленого ПІП «Клерамбо», рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 10.01.2018 №39147282 зареєстровано за [PERSON] право власності на об?єкт за адресою: [ADDRESS] , площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101, номер запису про право власності: 24333676. Відповідач [PERSON] здійснив відчуження шляхом укладання договорів купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. 16.02.2018 року укладено договір куплі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений привтним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., зареєстровано в реєстрі за №282. За цим договором продавець передає у власність покупця ( продає), а покупець приймає у власність ( купує) та оплачує: 1/4 частку у праві власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 237,7 кв.м. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2018 №283 рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.02.2018 №39723328 зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/4 частину об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101, номер запису про право власності: 24878960. На підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2018 №282 рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.02.2018 №39720909 зареєстровано за [PERSON] право власності на іншу 1/4 частину об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер нерухомого мана: 1458598951101, номер запису про право власності: 24877525. За [PERSON] залишилась 1/2 частина об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101. Однак, як вбачається із позовної заяви позивач оспорює зазначені правочини оскільки [PERSON] , на думку Одеської міської ради, не набув право власності на спірне нерухоме майно, а тому не мав право його відчужувати. Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства тощо. Статтею 116 ЗК України визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності. З аналізу з положень наведених норм законодавства вбачається, що, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятих в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Так, судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.08.2002, зареєстрованого Одеською універсальною товарною біржою «Центр». Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, до правовідносин, які виникли між сторонами повинно застосовуватися матеріальне право, яке існувало до 2004 року. Відповідно до ст. 1 Закону «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних та фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладанні біржових угод, виявлення товарних цін і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того ст. 2 закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 закону, згідно із якою угода вважається укладеною на біржі, якщо являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасники є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. У відповідності до ст. 41 ЦК УРСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. На підставі ст. 42 ЦК УРСР, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до статті 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За змістом статті 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними умовами є ті умови договору, які визнанні за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно або сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 227 ЦК УРСР передбачалась обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 15 Закону «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріально посвідченню. Однак за загальним правилом, визначеним у статтями 47, 227 ЦК УРСР договори купівлі-продажу нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві. Згідно із ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-пролажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте відповідно до ст. 15 Закону «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає, з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором, а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Таким чином, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов Договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», тому підстав для визнання вказаного Договору недійсним немає. Посилання Одеської міської ради, на те, що вказаний договір є підробленим жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. Згодом відповідач [PERSON] на підставі оскаржуваного договору, технічного паспорту від 29.11.2017, виготовленого ПП «Клерабо», та довідки від 06.04.2017 серія та номер: 1930-11/862, наданої Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05.12.2017 №38537725 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 237,7 кв.м. (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1428218551101). Надалі відповідно до чинного законодавства, за результатами поділу спірного об?єкта площею 237,7 кв.м. утворилось два об?єкта, а саме: - об?єкт площею 237,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?екта нерухомого майна: 1458598951101); - об?єкт площею 10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458615851101). Які відповідач на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 16.02.2018 за №282 та №283 відчужив. На підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2018 №283 рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.02.2018 №39723328 зареєстровано за [PERSON] право власності на 1/4 частину об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101, номер запису про право власності: 24878960. На підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2018 №282 рішенням державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.02.2018 №39720909 зареєстровано за [PERSON] право власності на іншу 1/4 частину об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер нерухомого мана: 1458598951101, номер запису про право власності: 24877525. За [PERSON] залишилась 1/2 частина об?єкта за адресою: [ADDRESS] площею 237,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1458598951101. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже, умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, є недійсним з моменту його вчинення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017року у справі № 6-648цс16, що є обов`язковим для врахування судом на підставі частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Так, відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Нормами ч.1 ст.657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 3 ст. 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч. 3 ст. 334 ЦК України). При таких обставинах, суд вважає про те, що оспорювані договори (два договори) купівлі-продажу від 16.02.2018 № 282 та №283 укладені відповідно до ст.ст. 203, 215, ст.655 ЦК України, а тому позовні вимоги в частині визнання їх недійсними не підлягають задоволенню. Питання про реєстрацію чи скасування реєстрації регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004№1952-IV (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Пункт 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені підстави для державної реєстрації прав. Зокрема, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Пунктом 40 Порядку визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком. Судом встановлено, також вбачається з матеріалів справи, а також з матеріалів вищевказаних реєстраційних справ, про те, що вищезазначені державні реєстратори під час державної реєстрації права власності, стосовно спірного нерухомого майна, діяли виключно у межах і у спосіб, визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року по справі №367/2020/15-ц звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. У постанові від 28.08.2018 року по справі 925/1265/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При таких обставинах, суд вважає, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Відповідно до ст.9 Конституції України - "Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України ". Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, суд на підставі зібраних доказів мав проаналізувати: 1) чи здійснює власник земельної ділянки, який звернувся до суду, втручання відповідно до приписів національного законодавства у право відповідача як її орендаря на мирне володіння майном останнього, зокрема з огляду на норми права у сфері містобудування й охорони культурної спадщини; 2) чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки через здійснення відповідачем самочинного будівництва на орендованій ним земельній ділянці легітимну мету, зокрема, чи є вимога власника цієї ділянки зобов`язати відповідача знести самовільно побудовану на такій ділянці споруду заходом з контролю власником за користуванням його ділянкою відповідно до загальних інтересів, у тому числі інтересів в охороні культурної спадщини; 3) чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті (зокрема з огляду на те, що законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритеті захисту прав власника земельної ділянки над інтересами орендаря, який хоче спорудити певний об`єкт на цій ділянці), та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з ура хуванням конкретних обставин справи, зокрема з урахуванням поведінки відповідача у відносинах з власником земельної ділянки, а також суспільних інтересів у збереженні культурної спадщини». Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Виходячи зі змісту статті 8 Конвенції: 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденцїї. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, эля запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших". Термін «житло» в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок напрошується в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить дім, житло; батьківщина; athome - удома; у французькому - «domicile» - житло; місце проживання; a domicile -вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у ст. 379 ЦК України зазначено, що «житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А якщо приміщення не призначене та непридатне для проживання, однак людина в ньому живе і це її єдиний «дім». У подібному випадку Європейський суд з прав людини у справі - «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях Суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovichv. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі « Мак Кенн проти Сполученого Королівства» (McCann the United Kingdom), заява № 19009/04, n. 50). Суд вважає про те, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом», та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» ('Saving v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до постанови Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц,суд врахував виснивок щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зазначено "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту". Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18) вказувала, що "застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі N 442/302/17 (провадження N 61-20491св19) зазначено, що "задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі N 509/11/17 (провадження N 61-268св21) зазначено, що "визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом". Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п.1 ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, про те, що представник позивача Одеської міської ради не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог. Також, суд вважає, що представник позивача Одеської міської ради не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги - задоволенню не підлягають. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги залишені без задоволення, сплачений позивачем судовий збір стягненню з відповідачів не підлягає та залишається за позивачем. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed