Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить розірвати шлюб між сторонами та визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за місцем її проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] у позивача та відповідача в Чеській Республіці народився син. Одруження з відповідачем виявилося невдалим, у сторін немає сімейних стосунків, взаєморозуміння, поваги. З грудня 2022 року вони не підтримують сімейно шлюбних стосунків, на даний час проживають окремо. Шлюб фактично розпався, існує формально і зберегти його неможливо. Позивач стверджує, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. Син проживає з позивачем та не має зареєстрованого місця проживання. Позивач не може провести реєстрацію місця проживання дитини, оскільки місце перебування батька дитини їй невідоме, тому не має можливості отримати від нього згоду на реєстрацію дитини за місцем проживання позивача. Ухвалою від 10 жовтня 2023 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання на 06 листопада 2023 року. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності. У заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити у повному обсязі, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Відповідач у судове засідання не з`явився, надіслав до суду пояснення, у яких зазначив, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти того, щоб визначити місце проживання сина з матір`ю до повноліття. Просить ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. У заяві зазначено, що з батьком було проведено бесіду засобами телефонного зв`язку та з`ясовано, що відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір`ю. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, відтак приймається судом. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. 30 квітня 2017 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) уклали шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, про що складено відповідний актовий запис № 2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [INFO] в м.Колін Чеської Республіки, номер бланка [NUMBER] . Перекладач [PERSON] засвідчила правильність перекладу та цілісність перекладу документа. Державний нотаріус Луцької районної державної нотаріальної контори Волинської області Кірічек О.Ю. засвідчила справжність підпису перекладача Трофімчук А.А. Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 11 липня 2023 року адреса місця проживання [PERSON] : [ADDRESS] . Ця ж адреса зазначена у виписці з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] . У ч.1 ст.24 СК України зазначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 1, 4 ст.55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до частин 3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Згідно з ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Встановивши, що розлад подружніх стосунків сторін носить стійкий характер, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, відповідач позовні вимоги визнав, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У ч.4 ст. 29 ЦК України зазначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (ч.8 ст.7 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства). У ст.5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зазначено, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі - Порядок). Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. У п.16 Порядку зазначено, що місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. У разі ненадання одним із батьків згоди відповідно до вимог цього пункту реєстрація місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, здійснюється відповідно до пункту 33 цього Порядку (п.17 Порядку). Відповідно до п.33 Порядку подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Виходячи з пріоритету інтересів дитини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що наявні підстави для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Оскільки в даній справі має місце визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, згідно приписів ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить суму 1073,60 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved