Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» звернувся з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову позивач посилається на наступне. 27.05.2010 Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі ТОВ «Аверс-Сіті» або Позивач) отримало державний акт на земельну ділянку Серія ЯИ № 270393, що підтверджує право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на земельну ділянку 4,3864 га з кадастровим номером: 3210946200:01:034:0081. 19.01.2011 Позивач отримав дозвіл ДАБІ № 15/11 на виконання будівельних робіт з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом по [ADDRESS] . 16.09.2011 житловий будинок [ADDRESS] був введений в експлуатацію. 22.09.2011 виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області було прийнято рішення № 270, згідно з яким було надано дозвіл на оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна (на всі квартири, зокрема і нежитлове приміщення [ADDRESS] на підставі Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта серія КС № 16411043016 від 16.09.2011. На підставі вищевикладеного Позивач констатує, що він є власником земельної ділянки та нерухомого майна, яке закінчено будівництвом та прийняте в експлуатацію у встановленому порядку. Позивач зазначає про те, що таким чином, ТОВ «Аверс-Сіті» є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , і вразі якщо таке майно вибуло із володіння поза його волею, останній має право витребувати його від добросовісного набувача. Вказує про те, що з урахуванням того, що ТОВ «Аверс-Сіті» є замовником будівництва та власником земельної ділянки, ст. 876 ЦК України визначає його як власника нерухомого майна, що знаходиться на відведеній йому земельній ділянці. Позивач зазначає також наступні обставини. 05.01.2012 [PERSON] (далі [PERSON] ) звернувся з позовною заявою про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні та володіння нерухомим майном. 14.08.2012 рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 2-856/12 (№2-856/2012) позовну заяву [PERSON] залишили без задоволення. 18.10.2012 рішенням Апеляційного суду Київської області у справі № 22ц-5309/2012 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення суду 1-ої інстанції задоволено частково, позовну заяву задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення № 477, 478, 476, 475, 482, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та на нежитлове приміщення № [NUMBER] , яке знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в інші частині позовних вимог відмовлено. 27.02.2019 постановою Верховного суду у справі № 2-856/12 касаційну скаргу ТОВ «Аверс-Сіті» задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14.08.2012 та рішення Апеляційного суду Київської області від 18.10.2012 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Щодо хронології набуття права власності на нежитлове приміщення № 482 у корп. 1, представник позивача зазначає наступне. Так, 28.03.2019 з інформаційної довідки № 161381659 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ТОВ «Аверс-Сіті» дізналось про наступне. 14.06.2012 постановою заступника начальника управління Головного слідчого управління МВС України Мамки Г.М. було накладено арешт на нежитлове приміщення № 482 у корпусі 1. 22.11.2012 постановою старшого прокурора відділу Генеральної прокуратури України Грицая Ю.І. від 16.11.2012 було скасовано арешт, накладений постановою від 14.06.2012. 27.11.2012 [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення № 482, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18.10.2012. 07.04.2017 [PERSON] (далі [PERSON] ) набула право власності на підставі договору дарування нежилого приміщення, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 34681400 від 07.04.2017, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною. 13.09.2017 [PERSON] (далі [PERSON] або Відповідач) став власником нежитлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер: 2796, виданий 13.09.2017, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує про те, що на даний час власником нежитлового приміщення № 482 є Відповідач, а тому у ТОВ «Аверс-Сіті» є право на звернення до суду з метою витребування майна у добросовісного власника [PERSON] , у зв`язку із скасуванням правової підстави набуття права власності за [PERSON] . В свою чергу, представник позивача зазначає про те, що власником нежитлового приміщення № [NUMBER] , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є ТОВ «Аверс-Сіті», що підтверджується сертифікатом відповідності, рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області. Нежитлове приміщення вибуло з власності ТОВ «Аверс-Сіті» на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 18.10.2012, яке було скасовано постановою Верховного суду від 27.02.2019, а тому Позивач має право витребувати належне йому майно з чужого незаконного володіння, на підставі ст. 388 ЦК України. Враховуючи викладене, позивач просить витребувати у [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (код ЄДРПОУ 33939099; 08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 26, корпус 2, офіс 173) об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення № 482, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1219469232109. Судові витрати покласти на Відповідача. Ухвалою суду від 11.10.2021 справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 22.06.2023 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду подав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити у його відсутність, в задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні третя особа та представник третьої особи в задоволенні позову просили відмовити. До суду від відповідача по справі надходив відзив на позовну заяву, в якому зазначає про те, що 13.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу нежилого приміщення №482, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за №2796. За вказаним договором продавець передав у власність покупця нежиле приміщення № [NUMBER] , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а покупець сплатив за домовленістю сторін визначену договором ціну у розмірі 1000000,00 грн. У відповідності до п.1.2 Договору, майно нежитлове приміщення, яке відчужується за цим договором, належить продавцю на праві особистої приватної власності, яке виникло на підставі Договору дарування від 07.04.2017. Відповідач вказує про те, що позивач помилково вважає, що він був власником нежилого приміщення № [NUMBER] , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, в задоволенні позову просить відмовити. До суду від третьої особи [PERSON] надходили пояснення по справі, в яких зазначає про те, що витребувати своє майно з чужого незаконного володіння має право лише власник і лише якщо доведе факт незаконного вибуття майна з його володіння. Разом з тим, ТОВ «Аверс-Сіті» не подано доказів на підтвердження того, що ним у встановленому порядку було зареєстровано право власності на спірні квартири. Враховуючи викладене, в задоволені позову просить відмовити. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вислухавши думку учасників, виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає зі закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 31 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ із своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об?єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об?єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об?єкта незавершеного будівництва. Відповідно до ст. 876 ЦК України, власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Згідно матеріалів справи, 27.05.2010 Товариство з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» (далі ТОВ «Аверс-Сіті» або Позивач) отримало державний акт на земельну ділянку Серія ЯИ № 270393, що підтверджує право власності ТОВ «Аверс-Сіті» на земельну ділянку 4,3864 га з кадастровим номером: 3210946200:01:034:0081. 19.01.2011 Позивач отримав дозвіл ДАБІ № 15/11 на виконання будівельних робіт з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерховим паркінгом по [ADDRESS] . 16.09.2011 житловий будинок [ADDRESS] був введений в експлуатацію. Даний факт підтверджується Сертифікатом відповідності КС № 16411043016, який засвідчує відповідність закінченого будівництва багатоповерхового житлового будинку з об`єктами соціально-побутового призначення та багатоповерхового паркінгу. 22.09.2011 виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради Київської області було прийнято рішення № 270, згідно з яким було надано дозвіл на оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна (на всі квартири, зокрема і нежитлове приміщення [ADDRESS] на підставі Сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта серія КС № 16411043016 від 16.09.2011. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Як встановлено судом, 14.08.2012 рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі № 2-856/12 (№2-856/2012) позовну заяву [PERSON] залишили без задоволення. 18.10.2012 рішенням Апеляційного суду Київської області у справі № 22ц-5309/2012 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення суду 1-ої інстанції задоволено частково, позовну заяву задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення № 477, 478, 476, 475, 482, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та на нежитлове приміщення № [NUMBER] , яке знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в інші частині позовних вимог відмовлено. 27.02.2019 постановою Верховного суду у справі № 2-856/12 касаційну скаргу ТОВ «Аверс-Сіті» задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14.08.2012 та рішення Апеляційного суду Київської області від 18.10.2012 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Саме такий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (постанова від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц). У постанові Великої Палати від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 конкретизовані аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 16 вересня 2015 року в справі № 6-1193цс15 та висновки, викладені у постанові Великої Палати від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц. Означена конкретизація полягала, зокрема, у тому, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. У постанові від 01.03.2023 у справі № 367/3799/17 Верховний Суд у подібних правовідносинах дослідив, що нежитлове приміщення вибуло з володіння власника ТОВ «Аверс-Сіті» за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.07.2013, ухваленого щодо цього майна, та яке надалі скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння фізичної особи на підставі положень статті 388 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 11.04.2023 у справі № 367/4267/18 дійшов до висновків про наступне: «Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України\~\~від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. При цьому слід приймати до уваги, що цивільне законодавство передбачає як право витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення\~\~товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач пред`явивши відповідний позов.\~\~\~\~\~\~\~\~ Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛвід 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Таким чином, Верховний Суд у постановах від 28.01.2021 у справі № 367/8910/17, у постанові від 01.03.2023 у справі № 367/3799/17, у постанові 367/4267/18 від 11.04.2023 та у постанові Київського апеляційного суду від 04.05.2023 у справі № 367/7674/19 у подібних правовідносинах, де однією із сторін є ТОВ «Аверс-Сіті», дійшов до правового висновку про те, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що наявні підстави для задоволення вимоги позивача про витребування у [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті» об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення №482, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1219469232109. Крім того, позивач, звертаючись до суду із позовною заявою, сплатив суму судового збору у загальному розмірі 2881,50 гривень, яка відповідно до статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved