Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.10.2012 у розмірі 79 578,96 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Позивач або банк), у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 29.10.2012, відповідно до якої їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому було збільшено. Таким чином, внаслідок підписання вказаної заяви між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений договір про надання банківських послуг. Банк взяті на себе зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав позичальникові можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте відповідач своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 22.02.2023 має перед банком заборгованість за вказаним договором на загальну суму 79 578,96 грн., з яких: 65 261,76 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 14 317,20 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. З підстав стягнення кредитної заборгованості АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 27.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. 24.08.2023 представником позивача подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій він просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14 317,20 грн., зазначаючи, що вказана сума є заборгованістю за простроченим тілом кредиту. 07.09.2023 до суду надійшло клопотання відповідача, в якому вона просить відмовити у стягненні суми заборгованості за відсотками в розмірі 14 317,20 грн. із тих підстав, що заборгованість по тілу кредиту в розмірі 65 261,76 грн. нею була повністю сплачена 09.08.2023, на підтвердження чого вона надала копії банківських квитанцій від 09.08.2023. Крім того, відповідач просить визнати кредитний договір №б/н від 29.10.2012 договором про приєднання, визнати пункти 1.6.1, 1.6.2. цього договору недійсними, а також визнати сплату зобов`язань за кредитним договором виконаною у повному обсязі. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 29.10.2012 з метою отримання банківських послуг [PERSON] звернулася до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 06.04.2015, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який у подальшому змінювався із збільшенням кредитного ліміту до 69 000,00 грн. Відповідачем отримано платіжну картку типу: «Універсальна» та «Універсальна GOLD». У анкеті-заяві вказано, що своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачу надавались у користування кредитні картки, остання строком дії до вересня 2022 року. Із виписки за договором № б/н за період з 29.10.2012 по 24.02.2023 вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними коштами, наданими банком за договором у власних потребах, частково вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом. Відповідно до розрахунку заборгованості, який був доданий позивачем до позовної заяви, станом на 22.02.2023 заборгованість відповідача за вказаним договором склала 79578,96 грн., з яких: 65 261,76 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 14 317,20 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом та договірні. З матеріалів справи вбачається, що в анкеті-заяві від 29.10.2012 відсутні будь які умови щодо отримання кредитної картки, її виду, кредитного ліміту, процентів, відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання. Доводи позивача про те, що у паспорті споживчого кредиту погоджено істотні умови договору не заслуговують на увагу суду, оскільки анкета-заява, підписана відповідачем, не містить умов про те, що складовою невід`ємною частиною кредитного договору є паспорт споживчого кредиту, а у вказаному паспорті споживчого кредиту не міститься посилань на те, що він є складовою частиною договору № б/н від 29.10.2012. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23.05.2022 у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі, що врегульовано ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування». Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Враховуючи вищенаведене, правові підстави для стягнення з відповідача процентів за кредитним договором відсутні. Судом також встановлено, що відповідач в добровільному порядку не повертала фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти, що свідчить про порушення прав позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту суд визнає обґрунтованими. Разом із цим, судом з`ясовано, що під час розгляду справи судом, а саме 09.08.2023 відповідач добровільно сплатила суму заборгованості за кредитом у загальному розмірі 65 261,76 грн. Вказана обставина підтверджується наданими відповідачем копіями банківських квитанцій від 09.08.2023, а саме: квитанції №47ВХ-В8Е0-878М-МММ9 про сплату суми грошових коштів у розмірі 60 000,00 грн.; квитанції №В03Н-7МТС-В6МР-ЕР1А про сплату суми грошових коштів у розмірі 5261,76 грн. З огляду на наведене, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми фактично отриманих грошових коштів (тіла кредиту) відсутні, оскільки на час розгляду справи заборгованість відповідача по сплаті тіла кредиту сплачена. Що стосується заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, у якій він просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14 317,20 грн., зазначаючи, що вказана сума є заборгованістю за простроченим тілом кредиту, то суд зазначає наступне. Як було встановлено вище, пред`являючи позов до відповідача [PERSON] , банк просив стягнути з неї заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.10.2012, що утворилася станом на 22.02.2023, в загальному розмірі 79 578,96 грн., із яких: 65 261,76 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 14 317,20 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Таким чином, сума заборгованості в розмірі 14 317,20 грн. першочергово була пред`явлена банком до стягнення з відповідача як прострочені відсотки, а в подальшому - як прострочене тіло кредиту. При цьому жодних розрахунків такої суми як простроченого тілу кредиту позивачем до заяви про зменшення розміру позовних вимог не додано. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги банки у цій частині є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із урахуванням наведеного, виходячи із встановлених обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. Крім того, зважаючи на зміст клопотання відповідача [PERSON] , що надійшло до суду 07.09.2023, у якому відповідач, у тому числі, просить визнати кредитний договір №б/н від 29.10.2012 договором про приєднання, визнати пункти 1.6.1, 1.6.2. цього договору недійсними, а також визнати сплату зобов`язань за кредитним договором виконаною у повному обсязі, суд вважає за необхідне роз`яснити наступне. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «"Дія 97" проти України» від 21.10.2010). У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2021 у справі №405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21). Відповідно до ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. Згідно з ч 1 ст. 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу. Під час розгляду даної справи судом відповідач [PERSON] своїм правом на пред`явлення зустрічного позову до позивача не скористалася. Таким чином, підстави для вирішення вимог відповідача, викладених у вищевказаному її клопотанні, відсутні. При цьому суд також роз`яснює відповідачу [PERSON] , що у разі наявності відповідного спору між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вона не позбавлена можливості звернутись з відповідним позовом до суду в загальному порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed