Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю « Консалт Солюшенс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів на його користь заборгованість у розмірі - 171 581,89 грн, з яких: 121 552,25 грн - інфляційне збільшення, 50 029,64 грн - 3% річних за користування грошовими коштами. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02.07.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» ( первісний кредитор ) та [PERSON] (позичальник або боржник) був укладений кредитний договір № 269/ФКВІП-07 за яким останній отримав кредит. Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 45000 доларів США з розрахунку 12,5% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 20.07.2007 р. до 11 липня 2032 року. З метою забезпечення виконання кредитного договору 20 липня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір поруки № 269/ZФПОР-07/1. Згідно договору поруки Поручитель і Боржник несуть перед Кредитором солідарну відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, штрафних санкцій та відшкодування збитків. 20 липня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. та зареєстровано в реєстрі № 3871. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», тому АТ «Дельта Банк» набув прав вимоги по кредитному договору № 269/ФКВІП-07 від 02.07.2007р. У зв`язку з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором виникла прострочена заборгованість в розмірі 555884, 85 грн. У зв`язку із чим, ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з вимогою про стягнення з Відповідача кредитної заборгованості. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 05 серпня 2014 року у справі № 523/5347/14-ц позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 269/ФКВІП-07 від 02.07.2007р. у розмірі 555 884,85 грн., та в рівних часках судові витрати. 24.06.2020 року було проведено електронний аукціон № UA-EA-2020-06-12- 000019-Ь за лотом № GL3N218065 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги за 120 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, 2 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 1 кредитний договорі, що забезпечений іншою заставою та 4 без заставних кредитних договорів. Переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс» ЄДРПОУ:42251700, що підтверджується протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-06-12-000019-b. 21.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 236. За змістом пункту 1 цього договору банк відступив новому кредитору, а ТОВ «Консалт Солюшенс» набув права вимоги до позичальника. За змістом п. 66 Додатку 1 до Договору про відступлення права вимоги до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги і до [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором 269/ФКВІП-07 від 02.07.2007р. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 20 листопада 2020 року у справі № 523/5347/14-ц заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» - задоволено, замінено стягувана ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі № 523/5347/14-ц, за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином ТОВ «Консалт Солюшенс» є повним правонаступником ПАТ «Дельта Банк» у правовідносинах, що виникли з Відповідачем на підставі вищезазначених договорів. З огляду на те, шо Відповідач порушив грошове зобов`язання, у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, відповідно до статті 625 ЦК України. За таких обставин, зважаючи на невиконання Відповідачем своїх зобов`язань встановлених рішенням, що ухвалив Суворовський районний суд м.Одеси від 05.08.2014 року по справі № 523/5347/14-ц, котрим з відповідачів стягнуто заборгованість в розмірі 555 884,85 грн., та враховуючи період за котрий здійснюється розрахунок з 24.02.2019 року по 23.02.2022 рік, інфляційні витрати та розмір 3 % річних за вказаний період, на думку позивача, складають - 171 581, 89 грн. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 червня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 218 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про підтримання позовних вимог, в якій він просив розглядати справу за його відсутності, крім того зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Така позиція суду відповідає судовій практиці з розгляду аналогічних спорів: Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17). Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку статей 128, 130 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду останній не подавав. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідачів, які причини неявки не повідомили, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 02.07.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» (первісний кредитор) та [PERSON] (позичальник або боржник) був укладений кредитний договір № 269/ФКВІП-07, за яким останній отримав кредит. Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 45000 доларів США з розрахунку 12,5% річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк з 20.07.2007 р. до 11.07.2032 року. З метою забезпечення виконання кредитного договору 20 липня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір поруки № 269/ZФПОР-07/1. 20 липня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., та зареєстрований в реєстрі №3871. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», тому АТ «Дельта Банк» набув прав вимоги по кредитному договору № 269/ФКВІП-07 від 02.07.2007р. У зв`язку з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором, виникла прострочена заборгованість в розмірі 555 884, 85 грн., що стало підставою для звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду з вимогою про стягнення з Відповідача кредитної заборгованості. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 05 серпня 2014 року у справі № 523/5347/14-ц позов ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 269/ФКВІП-07 від 02.07.2007р у розмірі 555 884,85 грн. та в рівних часках судові витрати. 24.06.2020 року було проведено електронний аукціон № UA-EA-2020-06-12- 000019-Ь за лотом № GL3N218065 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги за 120 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, 2 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами, 1 кредитний договір, що забезпечений іншою заставою та 4 без заставних кредитних договорів. Переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс» ЄДРПОУ:42251700, що підтверджується протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-06-12-000019-b. 21.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № 2292/К про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 236. За змістом пункту 1 цього договору банк відступив новому кредитору, а ТОВ «Консалт Солюшенс» набув права вимоги до позичальника. За змістом п. 66 Додатку 1 до Договору про відступлення права вимоги до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги і до [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором 269/ФКВІП-07 від 02.07.2007р. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 20 листопада 2020 року у справі № 523/5347/14-ц заяву ТОВ «Консалт Солюшенс» - задоволено, замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі №523/5347/14-ц, за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином ТОВ «Консалт Солюшенс» є повним правонаступником ПАТ «Дельта Банк» у правовідносинах, що виникли з Відповідачами, на підставі вищезазначених договорів. Відповідач ухиляється від виконання рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 05 серпня 2014 року у справі № 523/5347/14-ц, чим порушує принцип обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили. Доказів іншого матеріали справи не містять. Відповідно до розрахунку позивача, ним нараховано на суму боргу 3% річних та інфляційні, а саме за період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року, розмір 3 % річних складає 50 029,64; інфляційне збільшення складає 121 552,25 грн. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ст. 599 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 « Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не впливає із суті кредитного договору. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позивальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такий самий кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначений змістом зобов`язання ( неналежне виконання). Положенням ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальними правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання належного від підстав його виникнення ( договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторів. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилася Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/156-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором процентів за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону( частини другої ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційний витрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційний процесів у період прострочення їх оплати, та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання ( стаття 625 ЦК України). У постановах Великої палати Верховного суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-цц, від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційний процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, з ухваленням судом у 2014 році рішення про стягнення з [PERSON] , [PERSON] боргу за кредитним договором № 269/ФКВІП від 02.07.2007 року зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу ( п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ « Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства». Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмові в позові- ч. 4 ст. 267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки- ст. 257 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норма матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскілки внаслідок не виконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь за прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі ТОВ « Консалт Солюшенс» пред`явило позов до суду 26 квітня 2023 року. При цьому, позивач звернувся за стягненням з відповідачів 3% річних за час прострочення, з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року, виходячи із простроченої суми заборгованості. Відповідач про застосування судом строків позовної давності заяв або клопотань не подавав. У постанові ВП ВС від 27.03.2019 по справі № 727/5743/15-ц (14-78 цс 19) визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих банком інфляційних витрат за вказаний період складає 121 552,25 грн та 3 % річних за вказаний період складає 50 029,64 грн. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком, та вважає що заявлена сума підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] . Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач за подачу позовної заяви сплатив 2684,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням, яке містяться в матеріалах справи, тому ця сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved