Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

16 березня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Міністерства фінансів України про відшкодування моральної шкоди, що спричинена незаконними діями посадових осіб органу досудового розслідування, прокуратури та суду. В позові зазначив, що під час здійснення досудового слідства Шевченківським районним відділом Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Запорізькій області кримінальної справи за ознаками частини другої статті 121 Кримінального кодексу України 23 листопада 2009 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні вказаного злочину, а 18 листопада 2009 року до нього був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого простиралась на весь час досудового слідства, а також судового розгляду, доки його не було скасовано судом під час направлення справи на додаткове розслідування, постанова про що була ухвалена 25 листопада 2011 року. Таким чином, час перебування позивача під вартою обчислювався 24 місяцями та 7 днями. Після проведення додаткового розслідування кримінальна справа до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя не поверталась, хоча справу було направлено прокурором Шевченківського району м. Запоріжжя для організації подальшого розслідування слідчому відділенню Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Запорізькій області 5 березня 2012 року. В теперішній час означена кримінальна справа в провадженні правоохоронних органів регіону не перебуває. Як випливає із довідки про судимості, станом на 25 березня 2019 року позивач не має незнятої чи не погашеної судимості і не перебуває в розшуку, проте він є особою, якій 23 листопада 2009 року пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, і щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який змінений на підписку про невиїзд на підставі постанови суду про направлення справи для провадження додаткового розслідування. Між тим за відповіддю Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області жодних відомостей про кримінально карані діяння щодо [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань не було внесено, що свідчить про порушення конституційного права позивача шляхом розміщення інформації про пред`явлене обвинувачення в довідці про судимість. Звернення позивача до управління інформаційно-аналітичної роботи із проханням внести до бази даних згідно персонально-довідкового обліку ЄІС МВС актуальні відомості про [PERSON] , [INFO] , та виключити недостовірну інформацію про пред`явлення обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України та застосування запобіжного заходу у виді арешту, а також про проведення прокурором Шевченківського району м. Запоріжжя додаткового розслідування увінчалось відмовою з посиланням на відсутність будь-якої інформації про результати судового розгляду або будь-яке інше рішення по вказаній кримінальній справі. Виходячи з викладеного, позивач вважає, що інформація про притягнення позивача до кримінальної відповідальності у компетентних органів була відсутня, окрім того, вказану інформацію не може містити довідка про наявність або відсутність судимостей, виходячи з такого. Кримінальна справа відносно [PERSON] за обвинуваченням за ч. 2 ст. 121 КК України розслідувалась за правилами Кримінально-процесуального кодексу 1960 року, який втратив чинність по мірі набуття законної сили Кримінальним процесуальним кодексом України, що мало місце 20 листопада 2012 року. Відповідно по Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу якщо за результатами розгляду кримінальної справи відповідно до КПК України 1960 року суд постановив рішення про її повернення прокурору для проведення додаткового розслідування, таке розслідування має проводитися в порядку та у строки, визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, а у відповідності до ст. 214 Кримінального процесуального кодексу досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань і не допускається до або без такого внесення, і так як в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відсутні відомості про наявність кримінальних проваджень, в межах яких [PERSON] повідомлено про підозру, є такою, що не відповідає дійсності інформація в базі даних оперативно-довідкової картотеки про пред`явлення [PERSON] обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України та про обрання щодо нього запобіжного заходу, тому вона підлягає виключенню з вказаної бази даних. Вважаючи бездіяльність щодо виключення вказаної інформації з бази даних оперативно-довідкової картотеки незаконною, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом до Запорізького окружного адміністративного суду, який в задоволенні позовних вимог відмовив. Проте рішення суду першої інстанції було скасовано судом апеляційної інстанції та постановлено нове рішення, відповідно до якого бездіяльність Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України щодо невидалення з оперативно-довідкових картотек недостовірної інформації про пред`явлення [PERSON] звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою визнано протиправною та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення та Департамент інформатизації Міністерства внутрішніх справ України виключити з оперативно-довідкових картотек недостовірну інформацію про пред`явлення [PERSON] звинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками виконання вказаного судового рішення позивач отримав довідку МВС України, у відповідності до якої [PERSON] станом на 26 травня 2021 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Між тим протягом тривалого часу, а саме: з 25 листопада 2011 року по 26 травня 2021 року, в базі даних Міністерства внутрішніх справ України містилась недостовірна інформація про наявність висунутого проти [PERSON] обвинувачення та застосованого щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Внаслідок незаконного переслідування позивача, його чисельних викликів до правоохоронних органів, незаконного перебування під вартою більш ніж два роки емоційний стан позивача був пригніченим у зв`язку з безперервними хвилюваннями з приводу незаконного переслідування, порушення звичних життєвих зав`язків, відносин з близькими та знайомими, значна кількість яких через ганебне обвинувачення позивача припинила спілкування з ним. Глибину моральних страждань посилювала та обставина, що під час застосування до нього найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження позивач перебував у неповнолітньому віці, коли активно відбувається формування особистості людини, відбувається усвідомлення загальнолюдських, духовних та соціальних цінностей, тому усвідомлення соціальної несправедливості та розчарування в правоохоронній системі має більш руйнівні наслідки для особи з незміцнілою дитячою психікою, яка є більш вразливою у особистому сприйнятті процесів, що відбуваються навколо та в суспільстві. Посилювала ці страждання і відсутність батьківського піклування через передчасну смерть обох батьків позивача, що на момент притягнення його в якості обвинуваченого знаходився під опікою свого діда, який хоча й пов`язаний з позивачем відносинами кровної спорідненості, проте на час встановлення опіки був вже літньою людиною, коло чиїх інтересів та світогляд з віком значно звузились та він не здатен був повною мірою компенсувати неотримані дитиною від батьків, чию роль у формування особистості неможливо переоцінити, турботу, любов та виховання, а також втішити дитину, що опинилась сам на сам із свавіллям з боку власної держави, іменем якої здійснювалося провадження щодо нього. Глибину моральних страждань, спричинених незаконними діями правоохоронних органів, щодо незаконного статусу обвинуваченого протягом існування цього статусу, починаючи з початку кримінального переслідування, а саме: з 18 листопада 2009 року, по день виконання рішення адміністративного суду та отримання довідки про відсутність судимостей в новій редакції, яке (отримання) сталося 26 травня 2021 року, а загалом перебування під кримінальним переслідуванням тривало 11 років та 6 місяців, позивач оцінює у 897000 грн., з розрахунку один розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди, помноженої на кількість місяців такого переслідування. Страждання ж у зв`язку з незаконним застосуванням запобіжного заходу просить відшкодувати у сумі 156\~000 грн., які кратні 24 місяцям 7 дням перебування під вартою та одному розміру мінімальної заробітної плати станом на момент вирішення справи. Означені суми просить стягнути на його користь з державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] . Судові витрати з отримання професійної правничої допомоги також просить покласти на державний бюджет України. Ухвалою судді від 21.03.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27 квітня 2022 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України в особі її Головного управління в Запорізькій області, з якого випливає, що відповідач не визнає позов, зауважуючи на такому. У відповідності до додатку 3 до Закону України від 23.11.2018 року «Про Державний бюджет України на 2019 рік» бюджетну програму КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» закріплено за Державною казначейською службою України, тобто вона є учасником судового процесу по справах про відшкодування шкоди лише у зв`язку з тим, що здійснює відповідно до наданих повноважень виконання судових рішень по такій категорії справ. Що стосується матеріальних передумов для покладення відповідальності за шкоду, що заподіяно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду вона (шкода) відшкодовується, якщо завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. І так як Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавала, а його емоційні переживання через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне затримання не мають підтвердження через відсутність виправдувального вироку або постанови про закриття провадження у справі з реабілітуючої підстави, просить про відмову у задоволенні позову. Що стосується вимог про покладення на відповідача видатків зі сплати правничої допомоги, представник Державної казначейської служби зазначає, що жодним з нормативних джерел не передбачено стягнення витрат з отримання професійної правової допомоги з Держаного бюджету України. Звернення позивача до суду замовлено діями відповідачів другого, третього, четвертого, тому за умови доведеності ґрунтовності позовних вимог судові витрати мають бути стягнутими саме з них. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить про повну відмову у задоволенні позову. З письмового відзиву Міністерства фінансів, поданого 5 травня 2022 року, випливає, що відповідач не визнає позов у повному обсязі через недоведеність доводів про отримання моральних страждань і відповідно - обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди. За змістом відзиву Запорізької обласної прокуратури, який наданий суду 11 серпня 2022 року, доказів щодо підстав для отримання [PERSON] шкоди в розумінні статті 1176 Ц України та «Порядку відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не надано, оскільки не надано доказів про його незаконне тримання під вартою та кримінальне переслідування, так як позивача не звільнено від кримінальної відповідальності на підставі обставин, що його реабілітують, а також не виправдано, тому позов не має бути задоволеним. З відзиву Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 11.05.2022 року слідує, що наявність інформації в оперативно-довідкових джерелах стосовно пред`явленням йому обвинувачення та застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою не є передумовою для висування вимог про відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України та «Порядку відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Окрім того, ГУНП в Запорізькій області не може бути відповідачем в справі, оскільки, як зазначає позивач, шкоду йому заподіяно незаконним триманням під вартою в 2009-2011 роках, тоді як Головне управління Національної поліції в Запорізькій області створено лише 7 листопада 2015 року. З поданого в цей же день, а саме: 11 травня 2022 року, відзиву Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області витікає, що відповідач позов не визнає, враховуючи ті ж самі доводи та факти, що наведені у відзиві Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. Ухвалою суду від 13.07.2022 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову, просить про ухвалення рішення на користь позовних вимог. Зауважила на тому, що доводи позову про те, що запобіжний захід щодо її довірителя тривав з 18 листопада 2009 року до 25 листопада 2011 року, є помилковими, оскільки постанову суду про направлення справи для організації додаткового розслідування, якою її довіритель був звільнений з під варти, винесено 25 січня 2011 року, і саме ця дата є граничною в перебігу вказаного строку, тому при обчисленні морального відшкодування, на яке вправі претендувати її довіритель через незаконне тримання під вартою, обмежується вказаним періодом. Представники відповідачів - Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області Запорізької обласної прокуратури - позов не визнали з підстав, наведених у відзивах означених відповідачів. Представник Міністерства фінансів України, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду двічі не з`явився з невідомих причин, клопотань про розгляд справи у його відсутність або про відкладення судового засідання суду не надав, що у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України не перешкоджає вирішенню спору без його участі. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства,\~ об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду внормовані статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З наведеного правила цивільного законодавства випливає, що загальними підставами для відшкодування моральної шкоди є наявність власне шкоди, винні протиправні дії (бездіяльність) її завдавача, причинний зв`язок між настанням шкоди та шкоди діями (бездіяльністю) особи, що її спричинила. Виключення з\~вказаного правила\~зазначені в\~частині 2\~вказаної статті\~і полягають\~в обов`язку\~відшкодувати шкоду\~незалежно від\~вини особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Вимоги цього позову витікають з незаконного застосування до позивача найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження, а саме: запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Означене рішення\~винесене під\~час здійснення\~кримінального провадження,\~тому суд\~при розв`язанні\~цього позову\~вважає за\~необхідне застосовувати\~положення статті\~1176\~ЦК України,\~яка внормовує порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. В силу означеного положення цивільного законодавства незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується шкода, яка завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (ч. 1 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом, як випливає із частини 2 ст. 1176 ЦК України. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Цей порядок відповідно до статті 1 «Закону…» розповсюджується на заподіяння фізичній особі шкоди внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про\~організаційно-правові\~основи боротьби\~з організованою\~злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Як випливає із змісту наведеної статті Закону, він впорядковує порядок відшкодування шкоди за рахунок держави незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду у випадках, передбачених частиною 1 ст. 1176 ЦК України. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, за змістом статті 2 Закону, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Як випливає з наведених положень цивільного законодавства, коло випадків, коли відшкодування заподіяної громадянинові шкоди відбувається незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового розслідування, прокуратури або суду, є вичерпним. Вирішуючи вимоги позову в частині відшкодування шкоди, спричиненої незаконним триманням під вартою, суд враховує надані суду фактичні дані про те, що 18 січня 2010 року в справі за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] за ч. 2 чт. 121 КК України затверджено обвинувальний акт за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. У вказаній кримінальній справі 18 листопада 2009 року [PERSON] був затриманий в порядку ст. 115 УКПК України 1960 року за підозрою у вчиненні злочину, а 23 листопада 2009 року щодо нього обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, в умовах якого він перебував до 25 січня 2011 року, коли був звільнений з під варти на підставі постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя через направлення справи прокурору Шевченківського району м. Запоріжжя для організації проведення додаткового розслідування в справі. Судом встановлено, що 31 грудня 2011 року слідчим слідчого відділення Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління юстиції Головного управління Міністерства внутрішніх справа України в Запорізькій області винесено постанову про закриття кримінального провадження з підстав, зазначених у статті 213 КПК України 1960 року (при наявності підстав, зазначених у статті 6 цього Кодексу (1); при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину (2)). В цей же день тією ж самою посадовою особою органу досудового розслідування провадження в справі зупинено на підставі пункту 2 частини 1 статті 206 КПК України в редакції 1960 року (коли психічне або інше тяжке захворювання обвинуваченого перешкоджає закінченню провадження в справі). Заступником прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя 15 березня 2012 року вказані постанови були скасовані, а справу направлено до слідчого відділення Шевченківського районного відділу Запорізького міського управління юстиції Головного управління Міністерства внутрішніх справа України в Запорізькій області для організації подальшого розслідування та отримано уповноваженою службовою особою в цей же день (а. с. 83). В теперішній час місце перебування вказаної кримінальної справи не встановлено; відомості про кримінально каране діяння за обставинами цієї справи до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились; жодній особі не повідомлялось про підозру, жодного заходу забезпечення кримінального провадження не застосовано. Оцінюючи вказані обставини крізь призму положень частини 2 статті 1176 ЦК України та Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд бере до уваги, що жодної з перелічених в них підстав, які дають право на відшкодування шкоди, не настало, тобто розгляд справи за обвинуваченням [PERSON] не увінчався ані ухваленням виправдувального вироку, ані встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, ані закриттям кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Разом з тим факт перебування особи в умовах застосування найбільш суворого запобіжного заходу за умови, що ці обставини не потягли ухвалення обвинувального вироку та визнання особи винуватою у вчиненні злочинного посягання, свідчить про незаконність застосування найбільш суворого заходу забезпечення кримінального провадження та є підставою для покладення на державу відповідальності за спричинену особі шкоду фактом незаконних затримання та тримання під вартою. Як випливає із змісту роз`яснень в пунктах 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як зазначено в статті 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в\~статті 1\~цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема: моральна шкода. Питання про\~відшкодування моральної\~шкоди внормовано\~статтею 13\~Закону,\~у відповідності\~до якої розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Частиною 3 вказаною статті встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначені положення закону узгоджуються з роз`ясненнями в пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за змістом якого розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Вирішуючи вимоги позову, суд погоджується з їх ґрунтовністю, оскільки позивачем доведено, що незаконне притягнення до кримінальної відповідальності відбилося на його емоційному благополуччі, за якого він перебував в стані тривоги, невпевненості в майбутньому, змінило звичний спосіб життя, погіршило його стосунки з членами родини, друзями, зумовило необхідність пояснювати оточенню зміст подій і процесів, учасником яких він став. На думку суду, глибину моральних страждань посилювало і усвідомлення несправедливості, що не могло не відбитися руйнівно на оцінці соціальних та моральних цінностей, особи, що не досягла віку повної цивільної дієздатності і чия психіка є більш уразливою та ранимою. Відсутність батьківського піклування, неможливість поскаржитися батькам та отримати їх підтримку і пораду також сприяли посиленню емоційного дискомфорту. Наведені міркування суд приймає на користь умовиводу про наявність у позивача моральної шкоди від незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Разом з тим суд, приймаючи до уваги таку засаду цивільного судочинства, як змагальність, враховує і ту обставину, що позивач звернувся до суду лише в січні 2022 року, між тим, досягнувши повнолітнього віку [INFO] , з означеного часу мав можливість ініціювати захист свого права як через представника, так і здійснюючи самозахист, а таке зволікання свідчить про те, що вказане звернення підпорядковане певній меті на шляху організації певних життєвих планів, хоча й само по собі ґрунтовне, проте за вказаних обставин свідчить про не досить високий рівень страждань та їх логічне послаблення за спливом більш ніж десяти років. На користь вказаного висновку суд приймає вік позивача, наявність стійких соціальних зав`язків, які є запорукою емоційного комфорту. Враховує суд і ресурси молодої особи, що здатна набути роботу, якій можна віддавати певний час і одночасно перебувати в товаристві інших осіб та підтримувати постійне спілкування, що відволікає від переживань. Можливість постійної роботи та заробітку суд також використовує для висновку про впевненість позивача у завтрашньому дні, відсутність переживань за здобуття коштів для утримання родини. Молодий вік позивача також має сприяти скорішому подоланню пригнічених станів, пов`язаних з кримінальним переслідуванням. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що сума на відшкодування моральної шкоди на рівні мінімального встановленого законом розміру буде домірною глибині емоційних переживань позивача та відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Вказана сума\~з урахуванням\~строку перебування\~позивача під\~вартою,\~який тривав\~14\~місяців та\~8\~днів,\~а саме:\~з 18\~листопада 2009\~року по\~25\~січня 2011\~року,\~становить 92\~677\~грн.\~(91000\~грн.\~(з\~розрахунку 6500\~грн.\~мінімальної заробітної\~плати х\~14\~місяців)\~+\~1677\~грн.\~за вісім\~днів). Як слідує з роз`яснень в пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність". Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. У відповідності до ст. 4 Закону «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених\~пунктами 1,\~3,\~4\~і\~5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.\~ Механізм виконання рішень, прийнятих судами, про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників визначається «Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, у відповідності до пункту 3 якого рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, для забезпечення чого (безспірного списання) в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок (п. п. 35, 38 «Порядку…»). У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про належне залучення до кола співвідповідачів Державної казначейської служби України. Вирішуючи вимогу позову про відшкодування моральної шкоди через перебування під кримінальним переслідуванням з 18 листопада 2009 року по 26 травня 2021 року, суд не вбачає підстав для застосування судового захисту, виходячи з такого. Підставою для висування такої вимоги, яке зазначила представник позивача, є зміст довідки серії ААА № 0557831 про наявність (відсутність) судимості станом на 25.03.2019 року, з якої випливає, що позивачу 23 листопада 2009 року пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, і щодо нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який змінений на підставі постанови суду про направлення справи для провадження додаткового розслідування на підписку про невиїзд в кримінальній справі № 08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009 року на підставі постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року (а. с. 35). Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08.04.2021 року задоволено позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в особі Управління інформаційно-аналітичного забезпечення, Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України; визнано протиправною бездіяльність відповідачів щодо невидалення з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) недостовірної інформації про пред`явленням [PERSON] звинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальній справі № 08004-2-1-2009/001638 від 04.11.2009 року, про проведення прокурором Шевченківського району м. Запоріжжя додаткового розслідування кримінальної справи відносно [PERSON] . Зобов`язано відповідачів виключити вказану інформацію з оперативно-довідкових картотек (бази даних оперативно-довідкового обліку) (а. с. 37-37). Порядок формування, ведення та використання оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку в органах внутрішніх справ визначається «Інструкцією про порядок формування, ведення та використання оперативно-довідкового і дактилоскопічного обліку в органах внутрішніх справ та органах (установах) кримінально-виконавчої системи України», затвердженою Наказом МВС України та ДДУПВП 23 серпня 2002 року N 823/188. За змістом п. 2.3 «Інструкції…» як в Департаменті інформаційних технологій при МВС (централізованому), так і в управліннях оперативної інформації при ГУМВС в областях регіональному (місцевому) обліку підлягають обліку підлягають, зокрема: особи, що проходять за архівними кримінальними справами, які зберігаються в архівах МВС України, Служби безпеки України (далі - СБУ) і Центрального державного архіву громадських об`єднань України. Наведене означає, що в обліково-інформаційних базах МВС України акумулюються дані про осіб, що проходять за архівними кримінальними справами як підозрювані та обвинувачені, так і інші суб`єкти кримінального переслідування. З огляду на викладене інформація у довідці про судимість про пред`явлення позивачу обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, про застосування щодо нього запобіжного заходу та про направлення справи щодо нього для провадження додаткового розслідування, є констатацією фактів, що мали місце в житті позивача, відомості про які зберігаються в обліково-довідкових даних органів внутрішніх справ України. Ця інформація не є втіленням оціночного судження авторів цієї довідки, а відображає процесуальні дії та рішення, що відбувалися під час здійснення досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, і якщо вона і не повинна утворювати зміст вказаної довідки, як зазначено в судовому рішенні, що набрало законної сили, проте вона не є вигаданою. Саме ці факти, тобто здійснення щодо обвинуваченого кримінального переслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження, які як події свого життя особисто переживав [PERSON] , і зумовили подання ним позову, що розглядається. Таким чином\~суд не\~вбачає жодної\~з ознак\~посягання на\~права позивача\~в наявності\~цієї інформації\~в довідці\~про судимість,\~там більш\~суд не\~може погодитися\~з доводами\~захисника про\~те,\~що вказана\~інформація свідчить\~про перебування\~позивача в\~умовах кримінального\~переслідування,\~оскільки за\~загальними положеннями\~законодавства кримінальне\~переслідування \~це процесуальна діяльність, здійснювана стороною обвинувачення з метою викриття підозрюваного, обвинуваченого в скоєнні злочину. Судом встановлено, що жодного кримінального переслідування щодо позивача з моменту направлення справи для провадження додаткового розслідування правоохоронними органами в межах обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України за вказаних в обвинуваченні обставин не здійснювалось. Така підстава для відшкодування шкоди, як наявність інформації про здійснення щодо особи кримінального переслідування в минулому, яка (інформація) ґрунтується на фактах, не передбачена ані статтею 1176 ЦК України, ані спеціальним законодавством, що внормовує процедури стягнення шкоди, завданої органами досудового розслідування. Відсутність ознак порушення права позивача з боку відповідачів в цій частині є підставою для залишення означеної позовної вимоги без задоволення. Вирішуючи клопотання про покладення на відповідачів видатків зі сплати професійної правничої допомоги, суд виходить з такого. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як випливає з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). В порушення вказаних вимог закону представником не лише не надано жодного з доказів того, що позивач фактично поніс певні видатки з отримання професійної правничої допомоги, а й навіть не зазначено суми цих витрат, що в силу засад диспозитивності та змагальності цивільного процесу не дає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Outcome: partial