Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

14.12.2022 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Завгородній А.М., звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, вимоги у якій обґрунтовує тим, що з в період з 17 травня 2008 року по 17 жовтня 2022 року, [PERSON] , [INFO] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , який розірвано рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року, що набрало законної сили 17 листопада 2022 року. За час подружнього життя у їх сім`ї народилися діти: син [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , яке видане 06 травня 2009 року Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області) та син [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , яке видане 27 січня 2011 року Виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області). В даний момент, [PERSON] разом із сином [PERSON] , певний час фактично проживає у будинку за номером [ADDRESS] . Зазначений вище будинок, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за Законом серії ННА за номером 836641, належить [PERSON] , [INFO] , матері [PERSON] . Комфортабельний будинок забезпечений сучасним ремонтом та обладнанням, створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей. В будинку присутня обладнана територія для дітей, щоб вони могли мати здоровий сон, навчатися, гратися та розвиватися в цілому. За вказаним місцем проживання позивач характеризується виключно із позитивного боку. [PERSON] працює в ТОВ «М.Бель», на посаді комплектувальника меблів та має стабільний дохід. За місцем роботи він характеризується виключно із позитивного боку, як грамотний, відповідальний та дисциплінований працівник. Позивач під наглядом лікаря-нарколога, психіатра не перебуває, до кримінальної, адміністративної відповідальності не притягувався. З березня 2022 року сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дітей. Позивач цілком спроможний і має можливість забезпечити дітям належні умови проживання, систематично й у повній мірі займатися їх вихованням, чого не може забезпечити відповідач. Разом з тим, [PERSON] не чинив жодних перешкод для спілкування матері з дітьми, і готовий сприяти тому, щоб діти через непорозуміння між батьками не були позбавлені піклування матері. В зв`язку із викладеними обставинами, позивач просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] , та його представник [PERSON] , позовні вимого підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Прядка В.Ф. у судовому засіданні заперечувала проти позову, пояснюючи це тим, що старший син сторін досяг14- річного він, і має право самостійно обирати місце свого проживання. Щодо меншого сина, то підстав, які б підтверджували доцільність його проживання з батьком, позивачем не доведено. Начальником служба у справах дітей Підгородненської міської територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області Рябухіною Ю. надано суду заяву про розгляд справи без участі представника Неповнолітній свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що сторони є його батьками, з якими він з дитинства проживав у м. Дніпро, але майже рік проживає у баби. Не знає де краще проживати, з мамою не спілкується, так як не бажає, вважає, що йому краще з батьком проживати. Він хоче спілкуватися зі своїм рідним братом, як це було раніше. Неповнолітній свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] та [PERSON] є його батьками, які проживають окремо, а він живе з мамою, в будинку має свою окрему кімнату, комп`ютер. З татом спілкується рідко, просто не хоче спілкуватися з ним, відносини між ними нормальні. Таким чином, суд, заслухавши позивача та його представника, відповідача, представника третьої особи, неповнолітніх свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 травня 2008 року, який розірвано на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року, що набрало законної сили 17 листопада 2022 року (а.с.10-11). Сторони у справі мають двох дітей - синів: [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 06 травня 2009 року виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області) та [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 27 січня 2011 року виконавчим комітетом Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області). За довідкою Центру надання адміністративних послуг від 17.08.2023 року, з [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: син [PERSON] , [INFO] , та баба [PERSON] , 1940 року народження. За даною адресою умови проживання є задовільні, про що складено відповідний акт 05 квітня 2023 року Службою у справах дітей Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с.47). Син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вказаною вище адресою, але з вересня 2022 року, і по теперішній час, згідно з даними довідки, не проживає. Будинок, в якому проживає неповнолітній [PERSON] , 2009 року народження, за адресою: [ADDRESS] , належить його бабі [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2018 року (а.с.9). Вказані обставини підтверджені сторонами в судовому засіданні, а також показами неповнолітніх свідків, і ніким не заперечувались. Як позивач [PERSON] , так і відповідач [PERSON] є працевлаштованими і отримують заробітну плату, про що надали суду довідки з ТОВ «М.Бель» від 24.07.2023 року та ТОВ «Завод Стеко» від 11.10.2023 року. В матеріалах справи наявний висновок т.в.о. міського голови Підгородненської міської ради Дніпропетровської області Кучма Р., який є додатком до рішення виконавчого комітету від 14.06.2023 року №842, та згідно якого комісія не виявила причин, через які б батько не міг займатися вихованням своїх дітей. При вивченні та обговоренні обставин вищевказаної справи, комісія погодилась, що надання суду висновку про визначення місця проживання дітей з батьком, без вивчення матеріального стану, стану здоров`я матері дітей, потягне за собою порушення її особистих прав та законних інтересів. Вказаний висновок суд не приймає до уваги, оскільки він не є таким, що сприяє вирішенню спору. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Суд встановив обставини, які характеризують відповідача [PERSON] , як мати дітей, яка має постійне місце проживання, є працевлаштованою, отримує заробітну плату, а також те, що в судовому засіданні малолітній син сторін - [PERSON] , 2011 року народження висловися про те, що бажає проживати із матір`ю, яка його забезпечує, піклується про нього, утримує, надає змогу відвідувати спортивну секцію, тоді як з батьком, який проживає окремо, зі старшим братом [PERSON] , 2009 року народження, за іншою адресою з серпня 2022 року, він практично не спілкується, і не має такого бажання. Суд, під час розгляду справи, врахував наявність однакових належних матеріально-побутових умов і у матері, і у батька для проживання дитини, малолітній вік дитини [PERSON] , 2011 року народження, та необхідність підтримки постійних родинних стосунків малолітньої дитини [PERSON] , 2011 року народження, із своїм рідним братом, який досяг віку, з якого може самостійно визначати місце свого проживання, права батьків на виховання дитини і обов`язки батьків діяти в його інтересах та інтереси дитини, відсутність доказів жорстокого поводження матері з дитиною, а також доказів того, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю буде суперечити інтересам дитини. В контексті першочергового врахування інтересів малолітньої дитини [PERSON] , 2011 року народження, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання із матір`ю відповідатиме її інтересам, суд приходить до висновку про доцільність відмови у задоволенні цієї частини позову, як і у задоволенні вимоги позивача [PERSON] про визначення з ним місця проживання сина [PERSON] , 2009 року народження, який досяг [INFO] чотирнадцятирічного віку, і відповідно має право самостійно обирати місце свого проживання, що відповідає його праву, закріпленому у ст. 160 СК України, ст. 29 ЦК України, що в свою чергу виключає вирішення спору в судовому порядку. Відмова у визначенні місця проживання малолітньої дитини з батьком не впливатиме на взаємовідносини дитини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з однім із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати, відшкодуванню не підлягають, згідно зі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та ст.ст. 141, 151, 161, 196 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed