Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

14.07.2022 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі ХМР до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , в якій позивач просить: -витребувати у [PERSON] на користь Харківської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] ; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] (запис про право власності № 35169253 від 23.01.2020, внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Клопотова С.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за № 50793293 від 24.01.2020; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2014490463101), з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] (запис про право власності № 38527555 від 02.10.2020, внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Клопотова С.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54434521 від 06.10.2020; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2014490463101), з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] (запис про право власності № 40785876 від 01.03.2021, внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 56870815 від 01.03.2021; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2014490463101), з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. -стягнути судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що Київською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №42021222010000014 за ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 365-2 КК України за фактом протиправного заволодіння приватними особами нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , що призвело до незаконного вибуття із комунальної власності об`єкта нерухомості. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. за заявою [PERSON] прийнято рішення за №50793293 від 24.01.2020 (з відкриттям розділу у Реєстрі), на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право приватності власності на нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2014490463101). Правовстановлюючими документами [PERSON] на це майно в Реєстрі зазначені лише технічний паспорт на вказані нежитлові приміщення та довідка про технічну інвентаризацію за №326598715 від 13.01.2020, виготовлені ТОВ «Лімінгтон» за замовленням [PERSON] . На підставі договору іпотеки №434 від 11.06.2020 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вказані нежитлові приміщення перейшли у власність [PERSON] . У подальшому за договором купівлі-продажу №335 від 01.03.2021 ці нежитлові приміщення відчужені [PERSON] на користь [PERSON] . На теперішній час, право власності на спірні приміщення зареєстровано за [PERSON] . Разом з цим, встановлено, що дійсним власником спірних приміщень є Харківська територіальна громада в особі ХМР, та перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс». Договори оренди щодо вказаного майна не укладались, та ХМР не надавала згоди на набуття права власності на вказане майно. Перший набувач [PERSON] набув право власності на спірні приміщення без будь-яких законних підстав, тобто через відсутність у нього належних правовстановлюючих документів, а тому не мав права вчиняти будь-які правочини, спрямовані на розпорядження цим майном у подальшому. А тому, вказане майно підлягає витребуванню у останнього набувача [PERSON] на користь Харківської міської територіальної громади в особі ХМР зі скасування проведених державних реєстрацій права власності на вказане майно. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Карапетяном А. спрямовано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись, що укладений договір купівлі-продажу було укладено відповідно до вимог чинного законодавства, право власності [PERSON] підтверджувалось інформацією інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та нотаріусом не було встановлено підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дій чи звернення до правоохоронних органів. [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, та на момент укладення договору купівлі-продажу були відсутні дані про те, що відповідне майно належало ХМР, та в матеріалах справи відсутні відомості про право власності ХМР на спірне майно. Також просив поновити строк на подання відзиву, оскільки копію позову було отримано лише 05.09.2022. Враховуючи наведені обставини, суд вважає за можливе поновити вказаний строк на подачу відзиву. Київською окружною прокуратурою було подано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що право власності на спірне майно виникло до 01.01.2013, спірне майно вибуло не з волі ХМР, а тому підлягають витребуванню у останнього набувача. Прийняття житлового фонду, до якого увійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , до комунальної власності м. Харкова здійснено у відповідності до чинного на той час законодавства. Вчинені правочини щодо спірного майна є незаконними, та у разі витребування судом у [PERSON] нежитлових приміщень, він не позбавлений звернутися до [PERSON] з вимогою про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Карапетяном А. спрямовано заперечення позовну заяву, в яких він вказав, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, , та право власності ХМР не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Прокурор та представник ХМР Буряковська О.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Скляр В.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялись судом у встановленому законом порядку, в тому числі і на сайті «Судова влада України». Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду спрямував заяву про розгляд справи за його відсутності, та просив виключити його з третіх осіб, оскільки укладений між та [PERSON] договір іпотеки припинив своє існування. 14.07.2022 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Муратовій С.О. 19.07.2022 суддею Муратовою С.О. заявлено самовідвід по вказаній справі. 20.07.2022 вказану позовну заяву перерозподілено судді Зубу Г.А. 20.07.2022 судом здійснені електронні запити з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідачів, відповіді на які надано 20.07.2022. Ухвалою судді від 25.07.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження, та постановлено здійснювати виклик відповідачів через офіційний сайт судової влади України. Протокольною ухвалою суду від 22.11.2022 відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи [PERSON] про виключення його з учасників справи. Протокольною ухвалою суду від 13.12.2022 задоволено клопотання представника про участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 13.12.2022 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 08.11.2023 в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів відмовлено. Судом встановлено, що в провадженні ХРУП №1 ГУ НП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до ЄРДР за №42021222010000014 за ознаками злочинів, передбачених ст. 190 ч.4, ст. 365-2 ч.3, ст. 27 ч.5 ст. 365-2 ч.3 КК України, за фактом протиправного заволодіння приватними особами нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] , що призвело до незаконного вибуття із комунальної власності об`єкта нерухомості. Так, житловий будинок по [ADDRESS] рішенням 12 сесії ХМР народних депутатів 1 скликання від 28.09.1992 «Про комунальну власність міста» було включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова. На теперішній час вказаний житловий будинок перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс» відповідно договору про передачу майна в господарське відання №1288 від 28.02.2007, чинного в редакції додаткової угоди від 01.09.2016. Договорів оренди на нежитлові приміщення цокольного поверху № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] , не укладено. Спірні нежитлові приміщення ХМР не відчужувались. Відповідно до висновку експерта №18802 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 27.01.2022, нежитлові приміщення № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] , належать до нежитлових приміщень, та не відносяться до допоміжних (технічних) приміщень, що призначені для забезпечення експлуатації та технічного обслуговування житлового будинку. Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом ХМНО Клопотовим С.Д. за заявою [PERSON] прийнято рішення за №50793293 від 24.01.2020 (з відкриттям розділу у Реєстрі), на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право приватності власності на нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, Х, ХІ, ХІІ, ХІІІ, ХІV, ХV, XVI, XVII загальною площею 268, 8 кв.м. в житловому будинку літ. «А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2014490463101). Правовстановлюючими документами [PERSON] на це майно в Реєстрі зазначені лише технічний паспорт на вказані нежитлові приміщення та довідка про технічну інвентаризацію за №326598715 від 13.01.2020, виготовлені ТОВ «Лімінгтон» за замовленням [PERSON] . На підставі договору іпотеки №434 від 11.06.2020 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вказані нежитлові приміщення перейшли у власність [PERSON] . У подальшому за договором купівлі-продажу №335 від 01.03.2021 спірні нежитлові приміщення відчужені [PERSON] на користь [PERSON] , та останнім їх було передано в іпотеку на підставі іпотечного договору від 08.11.2021, який на даний час припинено. На теперішній час, право власності на спірні приміщення зареєстровано за [PERSON] . За вказаних обставин, заступник керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова звернувся до суду в інтересах ХМР, та належним чином обґрунтував підстави для представництва ним інтересів держави із дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)). З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжкового володіння». Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)). Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України. Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 по справі № 607/15052/16-ц, провадження № 14-58цс22. За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника. Такі висновки узгоджуються також з висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). У вказаній справі, судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, що не спростовується відповідачами. Посилання сторони відповідача, що вказане майно не було зареєстровано за ХМР є необгрунтованими, оскільки на момент виникнення права комунальної власності у 1992 році законодавство не передбачало його обов`язкової реєстрації, та до суду не надано доказів правомірності набуття [PERSON] права власності на спірне майно. Вибуття майна із комунальної власності поза волею територіальної громади унеможливлює в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальної громади міста передати його у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, тому повернення такого майна у власність територіальної громади відстоює суспільний інтерес. З врахуванням обставин даної справи, суд приходить до висновку про те, що оскільки спірні нежитлові приміщення вибули з комунальної власності незаконним шляхом, то позовні вимоги прокуратури про витребування вказаного майна від [PERSON] на користь Харківської територіальної громади в особі ХМР за правилами статті 388 ЦК України, є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції) дає підстави дійти висновку, що наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець вказав на те, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19, від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. За таких обставин, скасування державної реєстрації права власності за відповідачами за спірні приміщення з одночасним припиненням права власності на них є ефективним способом захисту порушеного права позивача, оскільки саме таке рішення суду, з огляду на положення чинного законодавства, буде підставою для припинення відповідних прав інших осіб та повернення прав у стан, що існував до відповідних державних реєстрацій, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, а тому позовні вимоги в цій частині позову також підлягають задоволенню. Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати позивача, понесені у зв`язку з оплатою судового збору, відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд також стягує з відповідачів на користь Харківської обласної прокуратури. На підставі викладеного,

Outcome: approved