Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

06.06.2023\~ [PERSON] \~звернувся до\~Тернопільського міськрайонного\~суду Тернопільської\~області з\~позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» (далі за текстом ТОВ «КФ.ЮА»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Мелих А.І., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтував тим, що на підставі виконавчого напису № 9569 від 22.12.2021, вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Мелихом А.І. відкрите виконавче провадження № 68379419 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «КФ.ЮА» заборгованості за кредитним договором в сумі 14535,80 грн. Позивач вважає, що даний виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки вчинений на угоді, що не була нотаріально посвідчена, а вимоги, пред`явлені відповідачем, не є безспірними. На думку позивача, виконавчий напис вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки договірні відносини між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «КФ.ЮА» не існували та сторони кредитний договір не укладали. Вимога про погашення кредитної заборгованості на адресу позивача не надходила, а нотаріус не повідомив позивача про подання заяви про вчинення виконавчого напису. Також позивач вважає, що строк вчинення виконавчого напису пропущений. Позивач зазначив, що у порушення вимог п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999, для вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріусу не був наданий оригінал нотаріально посвідченої угоди, що, на думку позивача, свідчить про відсутність підстав для вчинення виконавчого напису № 9569 від 22.12.2021. За таких підстав позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 9569 від 22.12.2021, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «КФ.ЮА» заборгованості у сумі 14535,80 грн. 08.06.2023 позовна заява залишена без руху з наданням представнику позивача строку для усунення її недоліків. 12.06.2023 представник позивача усунув недоліки позовної заяви. 12.06.2023 відкрите провадження у справі, позивач звільнений від сплати судового збору, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначене судове засідання на 31.07.2023, наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 31.07.2023 судове засідання відкладене на 31.08.2023 зв`язку з неявкою відповідача. 31.08.2023 витребувані від ТОВ «КФ.ЮА» докази та оголошена перерва у судовому засіданні до 02.10.2023. 02.10.2023 за клопотанням представника позивача судове засідання відкладене на 30.10.2023. У судовому засіданні 30.10.2023 представник позивача адвокат Шевчук В.О. позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання 30.10.2023 інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилися. Правом подання відзиву та пояснень третьої особи учасники справи не скористалися. Заяви чи клопотання на день розгляду справи до суду не надходили. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що 22.12.2021 приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. вчинив виконавчий напис № 9569, яким пропонує стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «КФ.ЮА» заборгованість за кредитним договором № 00021034811 від 12.03.2021 за період з 11.04.2021 до 17.12.2021 у сумі 13535,80 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у сумі 5329 грн; заборгованості за відсотками у сумі 8206,80 грн. Крім цього, нотаріус пропонує стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «КФ.ЮА» плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 1000 грн. Відтак загальна сума, що підлягає стягненню з [PERSON] на підставі оскаржуваного виконавчого напису становить 14535,80 грн (а.с. 11). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І. від 26.01.2022 для примусового виконання виконавчого напису № 9569 від 22.12.2021 відкрите виконавче провадження ВП № 68379419 (а.с. 12). Відтак суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з вчиненням та виконанням виконавчого напису нотаріуса та регулюються Законом України «Про нотаріат» та іншими нормативно-правовими актами в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису, а саме станом на 22.12.2021. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом встановлений Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі за текстом Порядок), який затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно\~з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Стаття 87 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі за текстом - Перелік документів), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999. Згідно з п. 1 Переліку документів для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Слід враховувати, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 та постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, в свою чергу, внесено зміни до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 стягнення заборгованості з підстав, що випливають із кредитних відносин, можливе лише за нотаріально посвідченими договорами. При цьому для вчинення виконавчого напису стягувач повинен надати нотаріусу відповідну заяву (п.п. 2.1. глави 16 Порядку), оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення зобов`язання. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17, в якій також зазначено, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Так, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.\~Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Таким чином вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відтак суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд перевіряє доводи боржника в повному обсязі й установлює та зазначає в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Так,\~в обґрунтування\~позовних вимог\~позивач посилається\~на те,\~що оскаржуваний\~виконавчий напис\~був вчинений\~з порушенням\~порядку вчинення\~виконавчих написів,\~зокрема нотаріусу\~не був\~наданий нотаріально\~засвідчений кредитний\~договір,\~оскільки такий\~договір між\~сторонами взагалі\~не укладався,\~та нотаріус\~не повідомив\~позивача про\~подання заяви\~про вчинення\~виконавчого напису,\~а вимоги,\~пред`явлені відповідачем,\~не є\~безспірними та є такими, з дня виникнення яких минуло більше трьох років. Перевіривши доводи позивача у повному обсязі, суд дійшов таких висновків. Так, для встановлення наявності між сторонами кредитних правовідносин суд ухвалою від 31.08.2023 витребував від відповідача копію кредитного договору № 00021034811 від 22.12.2021, укладеного між ТОВ «КФ.ЮА» та [PERSON] , зі всіма наявними змінами та доповненнями до нього. На виконання ухвали суду відповідач 20.10.2023 подав письмові пояснення, у яких зазначив, що укладення кредитного договору № 00021034811 від 22.12.2021 здійснювалось шляхом використання інформаційно-комунікаційної системи товариства через мережу Інтернет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Разом з тим у зв`язку з відключенням робочих серверів відповідача в період з 18.07.2022 по даний час зазначений вище договір з додатками у системі відсутній, на підтвердження чого відповідач надав відповідну довідку. Разом з тим, надаючи оцінку таким поясненням відповідача та довідці від 19.10.2023, суд критично оцінює зазначені докази, оскільки вважає, що факт невиявлення у системі відповідача кредитного договору № 00021034811 від 22.12.2021 та факт незбереження інформації через відключення робочих серверів є різними обставинами, оскільки відсутність станом на даний час кредитного договору не свідчить, що такий договір взагалі був наявний у системі. При цьому належним доказом незбереження та знищення відповідної інформації, яка міститься в електронній системі відповідача, є акт, складений уповноваженими особами, у якому конкретизовано, яка саме інформація зберігалася та була знищеною унаслідок відключення робочих серверів, зокрема номер кредитного договору, дата його укладення тощо. Однак такі докази відповідач суду не надав. Так само на підтвердження укладення кредитного договору № 00021034811 від 22.12.2021 відповідач не надав суду будь-які банківські документи, з яких вбачалось би переведення на рахунок позивача кредитних коштів. Відтак суд доходить висновку, що відповідач не спростував доводи позивача щодо не укладення між сторонами кредитного договору № 00021034811 від 22.12.2021 та, як наслідок, щодо неможливості подання оригіналу такого договору нотаріусу. Відповідно суд вважає доведеним і ті обставини, що такий договір не міг бути нотаріально посвідченим. Установлення цих обставин є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Разом з\~тим доводи\~позивача про те, що нотаріус зобов`язаний був повідомити позивача про надходження від відповідача заяви про вчинення виконавчого напису, не ґрунтуються на вимогах закону. Так, порядок вчинення виконавчих написів регулюється главою 16 Порядку та не містить вимоги для нотаріуса повідомляти боржника про надходження такої заяви. Отже, вчинення виконавчого напису нотаріуса без отримання кредитного договору № 00021034811 від 22.12.2021, який був би нотаріально посвідчений, є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки суду не доведено, що відповідач надав нотаріусу визначені Переліком документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника. З урахуванням викладеного, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем доведено, що виконавчий напис № 9569 від 22.12.2021, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., є таким, що не підлягає виконанню, а відтак позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією № 32528798800007047943 від 06.06.2023 (а.с. 17). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, надання позивачу адвокатом Шевчуком В.О. професійної правничої допомоги у суді під час розгляду цієї справи підтверджується копією ордера на надання правничої (правової) допомоги серії ВК № 1087665 від 02.06.2023, який виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 24.04.2023 (а.с. 10). Факт перерахунку позивачем коштів за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера № 18 від 05.06.2023 (а.с. 16). Приймаючи до уваги надані позивачу адвокатські послуги, які складаються з підготування та подачі до суду позовної заяви та клопотання про витребування доказів, а також особистої участі адвоката у чотирьох судових засіданнях, та враховуючи відсутність клопотання відповідача щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку, що позивачем доведено розмір цих витрат у сумі 5000 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved