Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Шпиківської селищної ради, про визнання права довічного успадковуваного володіння землею. Позов мотивований тим, що відповідно до рішення Тульчинської районної ради народних депутатів Вінницької області Української РСР № 65 [PERSON] надано право на довічне успадковуване володіння 26,01 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства, про що видано 18.06.1992 державний акт. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння за № 32. На основі даного державного акту, 24.02.1993 створено фермерське господарство "Скарбова". Згідно нової редакції статуту ФГ «Скарбова», зареєстрованого Тульчинською державною адміністрацією 24.02.1993 за № 65, зі змінами від 13.11.2007 зареєстрованими державним реєстратором Тульчинського району за № 11681050001000487 від 07.02.2008 вбачається, що в членах господарства серед інших зазначено [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, [INFO] чоловік [PERSON] та член ФГ «Скарбова» [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.11.2015, яке видане виконкомом Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. У подальшому, позивач 10.02.2016 звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та того ж дня була зареєстрована спадкова справа спадкодавця [PERSON] . На частину спадкового майна позивач, як дружина померлого [PERSON] , [INFO] та 16.01.2019 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, які зареєстровані в реєстрі за №1 - 1002, №1 - 1003 та № 1 - 83. Також, [PERSON] звернулась до Тульчинської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на право довічного успадковуваного володіння земельної ділянки, яке належало спадкодавцю [PERSON] відповідно до державного акту від 18.06.1992. Однак, 18.02.2021 державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв?язку з відсутністю права на вищевказану земельну ділянку. Постановою Вінницького апеляційного суду у справі № 148/346/21 від 07.06. 2022 визнано незаконною та скасовано постанову державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А. від 18.02.2021 № 75/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно, 31.05.2023 [PERSON] звернулась до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка на земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована в с. Юрківка, Тульчинський район Вінницька область, площею 26,0100 га у межах згідно з планом. Однак, 05.06.2023, відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №397/07-14, виданою Тульчинською державною нотаріальною конторою, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв?язку із відсутністю права власності на вищезазначену земельну ділянку. Оскільки, чоловік позивача - [PERSON] отримав земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного Кодексу УРСР від 18.12.1990 (в редакції від 15.03.1991) на підставі Закону України "Про селянське (фермерське) господарство», яким було визначено порядок його успадкування, тому вона не може бути позбавлена права на таке володіння. Враховуючи, що [PERSON] , як спадкоємець, має право на спадкування після смерті чоловіка права довічного успадковуваного володіння землею, яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON] на праві довічного успадковуваного володіння землею відповідно до державного акту, тому позивач звертається до суду з позовом про визнання за нею, як спадкоємцем [PERSON] за законом, та членом ФГ «Скарбова» права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою розміром 26,01 га з кадастровим номером 0524387200:01:002:0908, наданої для ведення сільськогосподарського виробництва, згідно державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею від 18.06.1992. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 02.12.1978 Юрківською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 02.12.1978 у Юрківській сільській раді Тульчинського району Вінницької області. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 12). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 04.11.2015 виконкомом Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] , помер [INFO] у с. Юрківка (а.с. 13). Відповідно до копії державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого Тульчинською районною радою народних депутатів Вінницької області 18.05.1992 (а.с. 15) [PERSON] надається право на довічне успадковуване володіння 26.01 гектарів землі у межах згідно з планом для ведення селянського (фермерського) господарства. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7400326002023 від 01.05.2023, земельна ділянка кадастровий номер 0524387200:01:002:0908, розташована на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, для ведення фермерського господарства, площею 26.01 га (а.с. 16, 17). Відповідно до постанови Тульчинської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 397/07-14 від 05.06.2023, державний нотаріус Сухомлин О.А. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що розташована на території Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, у зв`язку з відсутністю права власності на вищевказану земельну ділянку (а.с. 20). Згідно свідоцтва серії А00 № 140494, про державну реєстрацію юридичної особи, 24.02.1993 зареєстровано Фермарське господарство «Скарбова» (а.с. 21) Зборами членів ФГ «Скарбова» протокол №1 від 04.12.2007 затверджено у новій редакції статут фермерського господарства «Скарбова», який зареєстрований Тульчинською районною державною адміністрацією 24.02.1993 за № 65 від 13.11.2007, зареєстрованими державним реєстратором Тульчинського району № 11681050001000487 (а.с. 22-33). Постановою Вінницького апеляційного суду у справі № 148/346/21 від 07.06.2022 визнано незаконною та скасовано постанову державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори Сухомлин О.А. від 18.02.2021 № 75/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 34-41). Згідно витребуваної судом копії спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , заведеної 10.02.2016 (а.с. 64-102), з заявою про прийняття спадщини звернулась позивач (а.с. 72). Також, в матеріалах спадкової справи наявна довідка Юрківської сільської ради № 258 (а.с. 83), відповідно до якої після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно серед якого є фермерське господарство, розташоване в с. Юрківка, Тульчинського району Вінницької області. Спадкоємцями після його смерті залишились дружина [PERSON] . Відповідно до ст. 50 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 (у редакції на час прийняття Кодексу) громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що грунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Відповідно до ст. 50 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 (у редакції чинній на час видачі [PERSON] державного акту) громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибий наділ. Відповідно до ст. 55 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 (у редакції на час прийняття кодексу) у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається одному із членів селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом із спадкодавцем господарство. Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Статтею 131 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. В свою чергу, чинний Земельний Кодекс України та Закон України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 не містять такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння. З даного приводу висловив свою позицію Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17. Так, зокрема, ВС зазначив, що предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно із Земельним кодексом Української РСР 1990 року. У Земельному кодексі України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не визначено. На думку колегії суддів Касаційного цивільного суду системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що довічне успадковуване володіння землею не можна ототожнювати з правом постійного користування землею. Так, ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, колегія суддів Касаційного цивільного суду вважала, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, на сьогодні також має законне право на таке володіння. Також,\~у постанові\~від 23.06.2020\~у справі\~№ 179/1043/16-ц Верховний Суд зазначив у п. 22, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону № 2009-XII). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду вказала у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17). З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Крім того,\~у постанові\~від 23.06.2020\~у справі\~№ 179/1043/16-ц Верховний Суд у п. 37 зазначено, що оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом № 2009-XII. Також, у п. 60, 61 вищевказаної постанови встановлено, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР від 18.12.1990 у редакції, чинній до 16.05.1992, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому, таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Оскільки смерть спадкодавця наступила після 01.01.2004, тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми діючого ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Суд при вирішенні питання розподілу судових витрат враховує положення ст. 141 ЦПК України. Разом з тим, беручи до уваги встановлені обставини справи та характер спору, суд не знаходить розумних підстав для відшкодування відповідачем позивачу судових витрат - судового збору.

Outcome: approved