Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

До Центрально-Міського райсуду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області подано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 24 червня 2014 року між нею [PERSON] , [INFO] та Відповідачем - [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який був зареєстрований АРДС Потійської служби цивільного реєстру, Грузія, номер актового запису №51143000173 від 24.06.2014 та видано свідоцтво про укладення шлюбу від 24.06.2014 № [NUMBER] . Позивачка є громадянкою Грузії, має посвідку на постійне проживання, яка видана Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ІН136166 від 06.09.2017, постійне місце проживання та реєстрацію на території України та реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних - осіб-платників податків, що підтверджується відповідними документами. Від цього шлюбу у сторін є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою, та на момент подання позовної зави про розірвання шлюбу проживає та перебуває з нею у [ADDRESS] , куди вони вимушено виїхали у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням на території України воєнного стану, заради збереження життя та здоров`я дитини. На протязі останніх 2 років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та спільного життя. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання між сторонами припинено, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Примирення між сторонами неможливе. Незгоди з питань утримання та виховання дитини немає, оскільки дитина зараз проживає з матір`ю, та буде проживати з нею. Просить суд розірвати шлюб з відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . Сторони по справі, кожний окремо, в судове засідання не з`явилися, позивачка у своїй позовній заяві зазначила, що просить суд розглядати справу за її відсутністю, відповідач надав на адресу суду відзив, у якому зазначив, що позовні вимоги визнає та також просить суд розірвати цей шлюб. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 24 червня 2014 року між позивачкою [PERSON] , [INFO] та Відповідачем - [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який був зареєстрований АРДС Потійської служби цивільного реєстру, Грузія, номер актового запису №51143000173 від 24.06.2014 та видано свідоцтво про укладення шлюбу від 24.06.2014 № [NUMBER] . Позивачка є громадянкою Грузії, має посвідку на постійне проживання, яка видана Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ІН136166 від 06.09.2017, постійне місце проживання та реєстрацію на території України та реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних - осіб-платників податків, що підтверджується відповідними документами. Від цього шлюбу у сторін є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою, та на момент подання позовної зави про розірвання шлюбу проживає та перебуває з нею у [ADDRESS] , куди вони вимушено виїхали у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням на території України воєнного стану, заради збереження життя та здоров`я дитини. На протязі останніх 2 років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та спільного життя. На даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання між сторонами припинено, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Примирення між сторонами неможливе. Незгоди з питань утримання та виховання дитини немає, оскільки дитина зараз проживає з матір`ю, та буде проживати з нею. Обидва не бажають збереження шлюбу. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Відповідно до ст.13 Договору між Україною і Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах від 09.01.1995, ратифіковано 22.11.1995, документи, що були складені або засвідчені відповідною становою однієї з Договірних Сторін, скріплені печаткою та засвідчені підписом компетентної особи, мають силу документа на території другої Договірної Сторони без будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій та перекладів, що засвідчені відповідним органом. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін визнаються дійсними, вважаються такими й на території другої Договірної Сторони. Відповідно до ст. 1 Договору між Україною і Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах від 09.01.1995, ратифіковано 22.11.1995, громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території другої Договірної Сторони стосовно своїх особистих та майнових прав таким самим правовим - захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни однієї Договірної Сторони мають право вільно і без перешкод звертатися до суду, прокуратури, нотаріату (які надалі іменуються «установами юстиції») та в інші установи другої Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні та . кримінальні справи, можуть виступати в них, порушувати клопотання, подавати позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Цивільними справами в розумінні даного Договору визнаються також сімейні справи. Згідно ст.63 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Статтею 497 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. До правовідносин розірвання шлюбу, одним із учасників яких є іноземний громадянин застосовується правила Конвенції про правову допомогу та правових відносин по цивільним, сімейним та кримінальним справам 1993 року, ратифікована Верховною радою України 10.11.1994 та набула чинності для України 14.04.1995 і застосовується у відносинах України Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном. Відповідно до ст. 1 Конвенції громадяни кожної із її держав-учасниць (Договірні Сторони), а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших Договірних Сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Громадяни кожної Договірної Сторони, а також особи, які проживають на їхніх територіях, мають право вільно та безперешкодно звертатися до суду, прокуратури та інших установ кожної Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи, можуть бути їх учасниками, подавати клопотання, подавати позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що і громадяни кожної Договірної Сторони. Частиною 2 ст.28 Конвенції встановлено: якщо один з подружжя є громадянином однієї договірної Сторони, а інший - другої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Статтею 51 Конституції України та згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, визначається за спільною згодою батьків. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Як роз`яснено в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що розлад у сім`ї є стійким і тривалим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін та їх дітей, оскільки їх повноцінний розвиток і виховання у сім`ї, де відсутнє взаєморозуміння та існують постійні конфлікти, є неможливим, а тому позов підлягає задоволенню. За приписами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 1073,60 грн. Отже з урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved