Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представниця позивача [PERSON] адвокат Попко О.В. просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] основну заборгованість у розмірі 15000 доларів США, 3% річних за користування коштами в сумі 1067,67 доларів США та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представниця позивача покликалася на те, що 22 січня 2018 року позивачем [PERSON] особисто було передано в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США готівкою. Позивач з відповідачем домовилися, що відповідач поверне отримані кошти на першу вимогу позивача. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 22 січня 2018 року. В травні 2019 року позивач знову позичив відповідачу грошові кошти в сумі 125800,00 (сто двадцять п`ять тисяч вісімсот) гривень. Цього разу сторони усно домовилися, що відповідач поверне їх через 2 місяці в доларах США по курсу валюти на момент повернення. Оскільки [PERSON] був похресником покійної матері [PERSON] , то у позивача на той час було доволі довірливе відношення до відповідача, а тому вдруге розписки про отримання останньої суми коштів той не вимагав. Однак після спливу двох місяців відповідач так і не повернув отримані в травні 2019 року кошти, натомість повністю перестав виходити на зв`язок, його телефон був постійно вимкнений. У зв`язку із зникненням відповідача [PERSON] звернувся до поліції з повідомленням про заволодіння [PERSON] грошовими коштами позивача шляхом обману. За фактом такого повідомлення було розпочате досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12019140130001097 від 10.09.2019 за ч. 1 ст. 190 КК України. Під час здійснення досудового розслідування слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області 17.09.2019 було проведено допит [PERSON] , в ході якого відповідач визнав, що позичив гроші в позивача лише в сумі 15000 доларів США, а також підтвердив факт власноручного написання розписки. Отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 125800,00 грн [PERSON] заперечував, наполягаючи на відсутності будь-яких доказів отримання від позивача цієї суми в борг. В частині позики грошових коштів в сумі 15000 доларів США [PERSON] зазначив, що не заперечує проти їх повернення у разі наявності вимоги від [PERSON] , проте у зв`язку з важкими життєвими обставинами на даний час такої суми коштів у нього немає. Зазначені вище покази зафіксовано під особистий підпис [PERSON] в протоколі допиту свідка від 17.09.2019. Копію даного протоколу допиту позивач отримав під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, який долучає до позовної заяви. Після цих допитів відповідач пояснив позивачу, що не виходив на зв`язок, тому що мав проблеми зі здоров`ям, а борг поверне пізніше, просив [PERSON] ще почекати. Беручи до уваги теплі відносини за життя покійної матері [PERSON] до свого похресника - відповідача по справі, [PERSON] вкотре погодився дати [PERSON] додатковий час для зібрання необхідної суми, проте з умовою, що останній не ігноруватиме телефонних дзвінків позивача та не уникатиме зустрічей. Проте з того часу і по сьогодні [PERSON] борг так і не повернув, у зв`язку з чим позивач під час чергової телефонної розмови повідомив відповідачу, що не буде більше чекати і вимагав повернути протягом місяця всі гроші, а також надіслав відповідачу лист від 22.01.2021 з вимогою повернути всі кошти. 09 червня 2023 року позивач повторно скерував відповідачеві вимогу повернути позичені кошти, проте станом на сьогоднішній день жодних грошових коштів останній не повернув. За таких обставин позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, а тому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 15000 доларів США та 3% річних за користування коштами за період з 22.02.2021 по 0707.2023 в сумі 1067,67 доларів США. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 серпня 2023 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 29/ На запит суду із Єдиного державного демографічного реєстру надійшла відповідь про зареєстроване місце проживання відповідача /а.с. 30/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.08.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних від простроченої суми боргу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого провадження на 07.09.2023. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 31/. Ухвалою від 26.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 55/. Розгляд справи по суті відбувся 06.11.2023 з участю представниці позивача [PERSON] адвоката Попко О.В. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Представниця позивача [PERSON] адвокат Попко О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. За таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши на підставі вимог ст. 281 ЦПК України заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 22.01.2018 [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 15000 доларів США /а.с. 7, 67/. Відповідно до копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] призначено пенсію за віком довічно /а.с. 15/. Дослідженими матеріалами справи встановлено, що у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання відповідачем [PERSON] звернувся до поліції з повідомленням про заволодіння [PERSON] його грошовими коштами шляхом обману. За фактом такого повідомлення було розпочате досудове слідство в кримінальному провадженні № 12019140130001097 від 10.09.2019 за ч. 1 ст. 190 КК України. Під час здійснення досудового слідства слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області 17.09.2019 було проведено допит [PERSON] , в ході якого відповідач визнав, що позичив гроші в позивача в сумі 15000 доларів США, а також підтвердив факт власноручного написання розписки /а.с. 11-14/. Згідно з претензіями від 22.01.2021 та 07.06.2023 позивач [PERSON] звертався до відповідача [PERSON] з вимогою повернути вищезазначені грошові кошти, проте такі залишились без виконання /а.с. 16-20/. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики, підтверджених розпискою від 22.01.2018. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В порядку ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Крім цього, відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2018 року в справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за розпискою. Так, виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка від 22.01.2018 як борговий документ свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документу є належним та допустимим доказом як факту отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів та його волевиявлення повернути борг, так і невиконання відповідачем даних боргових зобов`язань. З детального аналізу змісту розписки про отримання позики від 22.01.2018 вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по батькові сторін, суму позики, підпис позичальника. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63 цс 13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд керується ст. 545 ЦК України, якою передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 154/3443/18. При цьому, визначаючи заборгованість зі сплати основного боргу, що підлягає стягненню в іноземній валюті (доларах США), суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), в якому зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. А тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, в розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року в справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). На підставі вищенаведеного, врахувавши те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт отримання відповідачем позики від позивача в сумі 15000,00 доларів США, відповідач пропустив строк виконання зобов`язання, оскільки в позикодавця [PERSON] наявний борговий документ-розписка про отримання позичальником [PERSON] грошових коштів, що свідчить про існування невиконаного зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] слід задовольнити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 15000 доларів США. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних за користування грошовими коштами має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Наведене повністю відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. З урахуванням наведеного, згідно з розпискою від 22.01.2018 відповідач зобов`язаний сплатити компенсацію - 3% річних у розмірі 1067,67 доларів США. Розрахунок 3% річних здійснюється за наступною формулою: сума (3% річних) = СЗ х 3 х Д / 365 / 100, де СЗ - сума заборгованості; Д- кількість днів прострочення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються та не спростовуються судом, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Враховуючи, що зазначена заборгованість на даний час залишається непогашеною, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 5875,94 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Доказів понесення позивачем інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: approved