Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

У червні 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 150 865 грн. 04 коп. (з урахуванням утриманих податків) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2022 року по 23.05.2023 року у розмірі 417 982,05 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі, які на час звернення до суду становлять 10 000 грн., та судовий збір. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що у період з 06.02.2017 року по 23.08.2021 року останній знаходився у трудових відносинах із ДП «ВК «Краснолиманська». 23.08.2021 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах із відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 150 865 грн. 04 коп. Крім того, за затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 23.08.2022 року по 23.05.2023 року, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 4 липня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 04.07.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 22.08.2023 року представник відповідача, надав до суду відзив, в якому зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, на його думку заявлений позов не підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 150 865,04 грн. є такими, що не відповідають дійсності та є завищеними. В якості сум, що підлягали до сплати позивачу при звільненні дійсно нараховано 150 865,04 грн., однак, вказана сума складається із декількох видів виплат, а саме: заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, передбаченою ст.44 КЗпП України. Дані види виплат не є тотожними. Загальний розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем становить: за 12.2019 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 1 442,13 грн.; за 01.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 9 728,52 грн.; за 02.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 13 955,91 грн.; за 03.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 14 465,92 грн.; за 04.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 18 244,98 грн.; за 04.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 7 347,02 грн.; за 05.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 17 938,92 грн.; за 06.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 3 031,12 грн.; за 07.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 847,65 грн.; за 08.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів досилати: 1 744,24 грн., усього : 88 746,41 грн. Сума заборгованості за серпень 2021 року у розмірі 62 118,63 грн. є вихідною допомогою при припиненні трудового договору та не відноситься до предмету спору - стягнення заборгованості по заробітній платі, а тому не підлягає стягненню. Виходячи із вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 150 865,04 грн. не відповідають її дійсному розміру, є завищеними, навіяними та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач зауважує, що затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу, що підтверджується: бухгалтерською довідкою про заборгованість станом на 01.01.2023 р. перед контрагентами в сумі - 1 738 578 тис. грн.., бюджетом (податковий борг) в сумі - 1 188 119 тис. грн.., по ЄСВ в сумі - 102 071 тис. грн.., по пільговим пенсіям - 266 827 тис. грн..: Кредиторська заборгованість перед ДП «ВК «Краснолиманська»» - 3 513 770 тис. грн.; довідкою про заборгованість по заробітній платі (форма № 3 «Додаток 1») станом на 01.03.2023 року ( 105 000,9 тис. грн); витягом щодо суми податку, на яку платник податку на додану вартість має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних станом на 21.03.2023 року (-776 641 895.82 грн). Виходячи із принципу розумності, справедливості та пропорційності, слід прийняти до уваги, що «ДП «ВК «Краснолиманська» здійснює витрати, пов`язані із виплатою поточної заробітної плати працівникам, забезпеченням життєдіяльності підприємства, сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. Однак, через несвоєчасне погашення дебіторської заборгованості декількома дебіторами протягом тривалого терміну, Відповідачу вкрай важко виконувати свої обов`язки із сплати заборгованості по заробітній платі. Загальна сума дебіторської заборгованості декількома дебіторами перед відповідачем становить - 3 513 770 тис. грн.. Просить перетворювати відповідальність відповідача на каральну санкцію, тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з позовних вимог станом на 24.05.2023 року в сумі 417 982,50 грн.), яка майже у 5 (п`ять) разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі (у сумі 88 746,41 грн.) не є справедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, а тому відповідач вважає, що така несправедлива міра відповідальності не може та не повинна застосовуватися до відповідача. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. У зв`язку із тим, що вимоги позивача щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та заборгованості з вихідної допомоги є необгрунтованими та навіяними (тобто такими, що підлягають у відмові задоволення), тому стягнення судових витрат не повинно покладатися на відповідача. 20.09.2023 року представник позивача адвокат - Молчанова Н.В. надала до суду відповідь на відзив відповідача, в якому вказано, що обставини на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці, заповненої 20.02.1912 року на ім`я [PERSON] , останній перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська»: 06.02.2017 року - прийнятий на роботу машиністом підземних установок, підземним 3-го розряду з повним підземним робочим днем у шахті (Наказ № 770-к 06.02.2017 року); 23.08.2021 року - звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП (Наказ № 2208-к від 23.08.2021 року)» (а.с. 8-11) Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів справи вбачається, що ДП«ВК «Краснолиманська» має перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати, нараховані наступні суми, що підлягають сплаті: за грудень 2019 року 1442,13 грн.; за січень 2020 року 9728,52 грн.; за лютий 2020 року 13955,91 грн.; за березень 2020 року 14465,92 грн.; за квітень 2020 року 18244,98 грн.; за квітень 2021 року 7347,02 грн., за травень 2021 року 17938,92 грн.; за червень 2021 року 3031,12 грн., за липень 2021 року 847,65 грн.; за серпень 2021 року 90778,53 грн. (у тому числі 13294,55 грн. - чергова відпустка, 15365,35 грн. - компенсація за невикористану відпустку 24 дн., 62118,63- одноразова вихідна допомога ), серпень 22021 року 26915,66 грн. (у тому числі 13294,55 - чергова відпустка, 13621,11 грн. компенсація за невикористану відпустку), серпень 2021 - залишок 63862,87 грн. (1744,24 - компенсація за невикористану відпустку, 62118,63 грн. - одноразова вихідна допомога) всього 150 865,04 грн. (сума заборгованості з виплати заробітної плати вказана після утримання обов`язкових податків та зборів) (довідка № 01/11-132/15 від 12.05.2023 року (а.с. 14). Тим самим відповідач визнав ту обставину, що з його вини на день звільнення позивача з роботи остаточний розрахунок з ним не проведений, заборгованість складає 150 865,04 грн. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що 23.08.2021 року [PERSON] подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням (а.с.7). Згідно наказу ДП«ВК «Краснолиманська» № 2208-к від 23.08.2021 року [PERSON] звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 9). Однак заборгованість по заробітній платі не була сплачена у день звільнення. Оскільки на момент розгляду справи заборгованість з заробітної плати не виплачена позивачу, суд приходить до висновку, що з відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 150 865 грн. 04 коп. без відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача, відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Посилання відповідача у своєму відзиві на тяжкий фінансовий стан, та у зв`язку з цим неможливість своєчасного розрахунку, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Так, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки № 01/11-132/14 від 12.05.2023 року, становить 1286,10 грн. (а.с. 15) У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2022 року по 23.05.2023 року, що складає 325 днів у розмірі 417 982,5 грн. (325 днів х 1286,10 грн. середньоденну заробітну плату = 417 982,5 грн.). Суд зазначає, що з 17 липня 2022 року набрала чинність нова редакція ч.1 ст.117 КЗпП України, яка передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України щодо обмеження шестимісячним терміном, за який може бути стягнуто середній заробіток, з дати порушення прав [PERSON] кількість робочих днів за період з 24.08.2021 року по 23.02.2022 року, становить 126 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 24.08.2021 року по 23.02.2022 року включно, складає 162 048 грн. 60 коп. (1286,10 грн. х 126 днів = 162 048,60 грн.) Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню у розмірі 162 048 грн. 60 коп., з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті, оскільки справляння і сплата прибуткового податку та інших обов`язкових платежів з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо стосується вимог позивача про відшкодування судових витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до пунктів 1, 2, частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України, встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial