Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № 183550 , виданого 04 березня 2004 року Управлінням житлово - комунального господарства виконкому Одеської міської ради, належить квартира [ADDRESS] . У жовтні 2022 року він звернувся до нотаріуса з метою укладення договору купівлі - продажу, проте нотаріус йому повідомив, що на квартиру накладено арешт. Згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна на квартиру накладено арешти на підставі постанови В/5-168 АА 164590 Першого ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі від 27.08.2004, зареєстрованого 08.09.2004 за № 1288682 реєстратор: Перша Одеська Державна нотаріальна контора та на підставі постанови АВ 983899 Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ від 06.05.2009, зареєстрованого 06.05.2009 за № 8694324 реєстратор: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. З відповіді Першого Приморського ВДВС м. Одеси ПМУМЮ (м. Одеса) від 06.01.2023 слідує, що виконавче провадження В/5-168 по виконанню виконавчого листа 2/560 від 19.04.2014 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ТСВ Експорт-Імпорт» 1 144,09 грн знищено за закінченням терміну зберігання. Також листом Приморського районного суду м. Одеси від 28.02.2023 повідомлено, що цивільна справа № 2-560/04 за позовом ТОВ «ТСВ Експорт-Імпорт» до [PERSON] про стягнення заборгованості за теплову енергію знищена у зв`язку із закінченням строку зберігання. Крім того зазначає, що відповідно до листа Другого Київського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 15.03.2019 № 10042 виконавче провадження [NUMBER], боржником за яким був [PERSON] , а стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк», завершено та передано на зберігання до архіву й знищено через закінчення трирічного терміну його зберігання. Указує, що він не є боржником за виконавчим провадженням [NUMBER], відкритим на виконання виконавчого документа про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 3 350, 42 грн, оскільки боржником за судовим наказом Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2008 у справі № 2н-1931/08 за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості у розмірі 3 350, 42 грн був інший [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , тоді як позивач народився [INFO] , має РНОКПП [NUMBER] . Відтак вказує, що арешт на його майно було накладено постановою Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ від 06.05.2009 помилково, оскільки боржником за тим виконавчим провадженням був не він, а його тезко [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» погашена, судове рішення виконане. На підставі наведеного, посилаючись на те, що у зв`язку з наявністю арештів на квартиру він, як власник, позбавлений можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном, просив скасувати арешт, накладений на підставі постанови В/5-168 АА 164590 Першого ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі від 27.08.2004, на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 1288682 та скасувати арешт, накладений на підставі постанови АВ 983899 Другого Київського ВДВС Одеського МУЮ від 06.05.2009, на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 869324. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.10.2023 провадження у справі в частині позовних вимог до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)про скасування арешту, накладеного на підставі постанови В/5-168 АА 164590 Першого ВДВС Приморського РУЮ у м. Одесі від 27.08.2004 на квартиру [ADDRESS] закрито, з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Астапов С. І. позов просили задовольнити. Представник Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Другий Київський відділ державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав до суду заяву про розгляд справи без участі його представника. Заслухавши позивача та його представника - адвоката Астапова С. І., дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № 183550 , виданого 04 березня 2004 року Управлінням житлово - комунального господарства виконкому Одеської міської ради, є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на вищевказану квартиру накладено обтяження у виді арешту реєстраційний номер 8694324, дата реєстрації 06.05.2009, 11:49:14, власник - [PERSON] , підстава обтяження: Постанова, АВ № 983899, 06.05.2009, Другий Київський ВДВС Одеського МУЮ, [PERSON] . З рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року у справі № 522/9263/14-ц слідує, що відповідно до судового наказу, виданого Приморським районним судом м. Одеси 04.03.2008 у справі № 2н-1931/08 з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) було стягнуто на користь ЗАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 16.02.2007 в розмірі 3 350, 42 грн. Із заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.03.2019 на адресу Першого ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області слідує, що на виконанні Першого ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області перебував судовий наказ № 2н-1931/08 про стягнення з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь ЗАТ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 350, 42 грн та 40, 50 грн судових витрат. Станом на 18.09.2019 [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість за вищевказаним виконавчим документом сплатив в повному обсязі, а відтак банк просив закінчити виконавче провадження, як фактично виконане, та зняти арешт з усього майна [PERSON] . З листа Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України від 15.03.2019 № 10052 слідує, що на виконанні у Другому Київському відділі державної виконавчої служби ОМУЮ перебувало виконавче провадження № [NUMBER] боржником за яким був [PERSON] , а стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно перевірки АСВП та ЄДРВП дане виконавче провадження було завершено та передано на зберігання до архіву. На виконання наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5 «Про затвердження порядку роботу з документами в органах державної виконавчої служби», Положень порядку з діловодства в органах державної виконавчої служби та з метою забезпечення належного обліку передачі до архіву завершених проваджень, вищевказане виконавче провадження № [NUMBER], було знищено через закінчення трирічного терміну його зберігання. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 905/386/18 (касаційне провадження № 12-85гс19) зроблено висновок, що «при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна». Згідно із статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У даній справі, позивач пред`явив позовні вимоги до Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на майно. Клопотання про залучення особи, в інтересах якої накладено арешт на майно (стягувача) - ПАТ КБ «ПриватБанк» або боржника до участі у справі як відповідача позивачем не заявлялося, що є підставою для відмови у задоволенні позову, при цьому у підготовчому засіданні судом, на виконання положень ст. 197 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, з`ясовувалося питання щодо кола відповідачів. Натомість, представник позивача - адвокат Астапов С. І. у підготовчому засіданні вказав, що ця справа взагалі повинна була бути призначена судом до розгляду за його клопотанням у порядку спрощеного позовного провадження з огляду на очевидність підстав для задоволення позову та проведення підготовчого засідання вважав недоцільним. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За таких обставин, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 199/1492/20 (провадження № 61-18880св20), Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а відтак у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. При цьому позивач не позбавлений права на судовий захист шляхом подання позову до належного відповідача за своїми позовними вимогами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] слід залишити за ним.

Outcome: dismissed