Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди. У своїй позовній заяві просили суд: 1) стягнути з Держави в особі Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на користь [PERSON] заподіяну шкоду у розмірі 55 215 гривень 94 копійок; 2) стягнути з Держави в особі Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на користь [PERSON] заподіяну шкоду у розмірі 65 452 гривень 08 копійок; 3) стягнути з Держави в особі Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів в рівних частинах на користь [PERSON] та [PERSON] судові витрати. Обґрунтували свою позовну заяву тим, що 24.09.2018 року між Національним агентством та ПП «Гарант Енерго М» укладено договір управління, а саме відповідач передав управителеві майно належне ТОВ «Енергія - Новий Розділ» як єдиний майновий комплекс, що знаходиться у м. Новий Розділ Львівської області. [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових відносинах з ПП «Гарант Енерго М», яких наказами № 34/Кпр від 06.12.2018 та № 39/Кпр від 17.12.2018 прийнято на роботу. Рішеннями Миколаївського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2019 року у справі № 447/2274/19, від 20 березня 2022 року у справі № 447/177/20, від 14 січня 2020 року у справі № 447/2278/19 стягнуто з управителя на користь, відповідно, [PERSON] 42 361, 40 грн. заборгованості по заробітній платі, 12 854, 54 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні (разом - 55 215, 94 грн.), а [PERSON] - 19 939, 95 грн., 24 210, 00 грн. заборгованості з невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, 21 302, 13 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні (разом - 65 452, 08 грн.). Постановами державних виконавців Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 25 червня 2020 року, від 28 грудня 2020 року, від 25 лютого 2021 року виконавчі листи № 447/2278/19, № 447/177/20, № 447/2274/19 повернуто стягувачам у зв?язку з відсутністю у боржника (управителя) майна, на яке може бути звернено стягнення. На переконання позивачів, установник управління не виконав своїх обов?язків в частині збереження майна, переданого в управління, з урахуванням обов?язку управителя забезпечити схоронність активів, чим завдав шкоди останнім. Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року матеріали справи було направлено до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від Державної казначейської служби України, зі змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. 27 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, зі змісту якого вбачається, що представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог. Позивачі зі своїм представником позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позов. Представник відповідача (АРМА) у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд відмовити. Відповідач Державна казначейська служба України своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ухвали слідчого судді Солом?янського районного суду міста Києва від 12.06.2018 у справі № 760/14541/18 арештовані активи передано в управління Національного агентства, як єдиний майновий комплекс ТЕЦ, що належить ТОВ НВП «Енергія - Новояворівськ», ТОВ «Енергія-Новий Розділ» (далі - Актив). 24 вересня 2018 року між Національним агентством та ПП «Гарант Енерго М», після проведення конкурсу відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі» щодо визначення особи управителя та проведення оцінки Активу, укладено договір управління (далі - Договір управління). Згідно Договору управління майном (активами), укладеного 24 вересня 2018 року між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Приватним підприємством «Гарант Енерго М», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 7508, відповідач передав управителеві майно належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Енергія - Новий Розділ» як єдиний майновий комплекс (надалі - активи, майно), що знаходиться у м. Новий Розділ (тепер Стрийського району) Львівської області. З преамбули Договору вбачається, що такий укладено на виконання ухвали Солом?янського районного суду міста Києва Пунктом 4.1.2 Договору передбачено право відповідача здійснювати контроль за ефективністю управління активами управителем відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідно до п.п 2.1.2, 2.2 Договору ефективність управління активами розуміється як зміст та спрямування заходів, зокрема, які відповідають таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, звичаям ділового обороту, призводять до отримання доходів..; загальні засади управління активами застосовуються у сукупності до всіх правовідносин, що виникають на підставі цього Договору. Контроль за ефективністю управління активами передбачено п. 9 Договору. В свою чергу, згідно п. 1.4 Договору управитель на власний розсуд укладає з третіми особами всі необхідні договори для забезпечення своєї діяльності. [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових відносинах з ПП «Гарант Енерго М», яких наказами № 34/Кпр від 06.12.2018 та № 39/Кпр від 17.12.2018 прийнято на роботу. Рішеннями Миколаївського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2019 року у справі № 447/2274/19, від 20 березня 2022 року у справі № 447/177/20, від 14 січня 2020 року у справі № 447/2278/19 стягнуто з управителя на користь, відповідно, [PERSON] 42 361, 40 грн. заборгованості по заробітній платі, 12 854, 54 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні (разом - 55 215, 94 грн.), а [PERSON] - 19 939, 95 грн., 24 210, 00 грн. заборгованості з невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, 21 302, 13 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні (разом - 65 452, 08 грн.) Постановами державних виконавців Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 25 червня 2020 року, від 28 грудня 2020 року, від 25 лютого 2021 року виконавчі листи № 447/2278/19, № 447/177/20, № 447/2274/19 повернуто стягувачам у зв?язку з відсутністю у боржника (управителя) майна, на яке може бути звернено стягнення. 25 жовтня 2019 року Національним агентством, за результатами здійсненого контролю ефективності управління активами у формі виїзної перевірки складено довідку № 31-в/19, у зв?язку з виявленням численних правопорушень в управлінні та встановлено строк для їх усунення. 19 листопада 2019 року Договір управління, укладений між Національним агентством та ПП «Гарант Енерго М», припинено, у зв`язку з неусуненням визначених довідкою № 31-в/9 порушень. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 6 ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом. Правові та організаційні засади функціонування Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА) урегульовано Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів». Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виявлення та розшуку активів, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, та/або з управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковано у кримінальному провадженні чи стягнено за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими. Національне агентство у межах, визначених цим та іншими законами, є підзвітним Верховній Раді України, підконтрольним та відповідальним перед Кабінетом Міністрів України (стаття 2 Закону). Згідно зі ст. 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні. Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора. Активи, зазначені у частині першій цієї статті, прийняті Національним агентством в управління, підлягають оцінці, яка здійснюється визначеними за результатами конкурсу суб?єктами оціночної діяльності, та передачі в управління визначеним за результатами конкурсу юридичним особам або фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому законодавством про державні (публічні) закупівлі. Управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Управління активами, зазначеними у частині першій цієї статті, здійснюється на умовах ефективності, а також збереження та збільшення їх вартості. Управитель має право на плату (винагороду), а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв?язку з управлінням активами, що відраховуються безпосередньо з доходів від використання прийнятих в управління активів. Управитель не має права відчужувати активи, прийняті ним в управління. Дія договору про управління активами припиняється у разі скасування арешту прийнятих в управління активів або їх конфіскації, спеціальної конфіскації, іншого судового рішення про їх стягнення в дохід держави. Ці та інші умови управління активами зазначаються в договорі між Національним агентством та управителем. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» Національне агентство здійснює періодичну, але не рідше одного разу на місяць, перевірку ефективності управління арештованими активами, переданими ним в управління. Управитель зобов?язаний надавати уповноваженим особам Національного агентства доступ до прийнятих в управління активів для огляду, а також до документів щодо управління такими активами та їх використання. У разі встановлення фактів неналежного управління активами або спроб відчуження активів управителем Національне агентство повідомляє про це відповідним правоохоронним органам для перевірки і реагування згідно із законом та невідкладно здійснює заходи щодо зміни управителя відповідних активів. Порядок здійснення контролю за ефективністю управління активами визначається Кабінетом Міністрів України. Верховний суд України в постанові від 3 грудня 2014 року у справі №6-1834с 14 наголосив: законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання шкоди та її розмір. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини, зокрема у зв`язку із наявністю вини іншої особи або через дію об?єктивних обставин (аналогічна усталена правова позиція наведена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 686/10520/15, від 08.05.2018 у справі № 922/2026/17, від 21.09.2018 у справі № 910/19960/15). Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені статями 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Особою, відповідальною за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов?язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є відповідач, як особа, відповідальна за збереження активів. Питання наявності між сторонами деліктних зобов?язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що у даній справі установник управління не виконав своїх обов`язків в частині збереження майна, переданого в управління, з урахуванням обов`язку управителя забезпечити схоронність активів, а тому суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Порушень прав позивачів з боку Державної казначейської служби України судом виявлено не було, а тому позовну заяву слід задовольнити частково. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст. 11, 22, 1173, 1174 ЦК України, а також Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів»,

Outcome: partial