Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Адвокат Кушнеренко Т.В., яка діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, посилаючись на те, що позивач [PERSON] 05.03.2023 о 12.08 годині на електронну адресу отримав лист з інформацією про виконання входу до особистого акаунту онлайн банкінгу «UKSIB online» з нового пристрою, після чого він одразу зателефонував до представника банку з метою з`ясування ситуації що складалася та дізнався, що о 09.58 год. до його акаунту намагалися увійти сторонні особи, але їм це не вдалося, оскільки банк не підтвердив операцію, а вже о 12.08 годині шахраям це вдалося та було проведено обмін валюти з карти та виведено на невідому картку суму в розмірі 20200, 00 гривень. Позивачем було проведено через представника банку блокування карток та онлайн банкінгу. Як в подальшому позивач з`ясував, шахраї заволоділи номером мобільного телефону [NUMBER] , яким раніше він користувався, та який був фінансовим номером у банківських установах, акаунтах Google, Facebook, Instagram, мобільних додатках Viber. Одразу ж, 05.03.2023 позивач зателефонував до оператора мобільної мережі Vodafon з приводу надання пояснень, яким чином невідомі особи заволоділи його номером телефону, на що отримав відповідь, що номер було активовано 05.03.2023. У зазначений час сім-картка знаходилася у планшеті, який перебував у нього, при цьому позивач з 22.02.2022 перебуває в Польщі та до цього часу до України не повертався. Вказаний планшет також було заблоковано шахраями. З отриманої відповіді на адвокатський запит ПрАТ «Водафон», вбачається, що телекомунікаційні послуги по абонентському номеру [NUMBER] надавалися знеособлено (анонімно), без реєстрації персональних даних та укладення договору. 22.11.2022 номер було деактивовано, оскільки закінчився термін дії номера (більше року не поповнювався рахунок), а через кілька місяців сім-картка з цим номером була запущена до продажу. Згодом позивач зрозумів, що окрім крадіжки його коштів з картки, на його ім`ям в цей день також було оформлено кредити, тому із запитом звернувся до Бюро кредитних історії України, і виявилося, що на нього 05.03.2023 оформлено кредити в чотирьох фінансових установах: «МАНІВЕО», ТОВ «МІЛОАН», ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ», а також «АВЕНТУС УКРАЇНА». 13.04.2023 позивач звернувся до відповідача з листом у якому повідомив про те, що ніяких кредитних договорів з ними не укладав, а також про обставини, які зазначено в позові вище, в тому числі про заволодіння фінансовим номером мобільного телефону, на що 22.05.2023 отримав відповідь, з якої вбачається, що договір був укладений через Інформаційно-телекомунікаційну систему Товариства, доступ до якої забезпечується через Веб-сайт або Мобільний додаток. Договір було підписано за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, при цьому одноразовий ідентифікатор було вислано на мобільний номер телефону [NUMBER] , у вигляді смс-повідомлення. Кошти перераховувалися на картку AT «Райффайзен Банк», яка була надана в заяві, при цьому особисто позивач номер картки жодній фінансовій установі не повідомляв. Позивачем було отримано виписку по рахунку в AT «Райффайзен банк», з якої вбачається, що через карту проводилося ряд фінансових операцій, при цьому кошти було переведено безготівковим переказом в терміналах в м. Дніпро. Відповідач на листи не зреагував та лише повідомив про необхідність повернення коштів за договором споживчого кредитування, при цьому останніми було прийнято рішення про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій за кредитним договором. З приводу шахрайських дій позивач звернувся до органів поліції та за його заявою відомості були внесені до ЄРДР за номером 12023111130001284, досудове розслідування проводиться Броварським РУП ГУНП в Київській області. З урахуванням зазначеного, позивач вважає, що вказаний договір був укладений з порушенням чинного законодавства, без його волевиявлення, тому його необхідно визнати недійсним. Ухвалою суду від 21.06.2023 у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи по суті вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За вх. № 17742 від 25.07.2023 від генерального директора ТОВ «МІЛОАН» Вініченко О.В. надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не визнає пред`явлених позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що 05.03.2023 між позивачем [PERSON] та Товариством було укладено договір про споживчий кредит № 8670572 на суму 7 000,00 грн. зі сплатою комісії та відсотків за користування кредитними коштами пільговим періодом на строк 10 днів (п. 1.3.1 договору), а загальним строком на 100 днів (п. 1.3 Договору), шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку, зазначену в анкеті-заявці Позичальника в Особистому кабінеті позивача. Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт Товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Згідно п. 6.2. Кредитного договору, розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього Кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього Кредитного договору електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт Товариства, мобільний додаток або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер [NUMBER] . Після укладення цей Кредитний договір надається позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений електронний кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд Товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником Товариству. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправления (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправления (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Укладаючи кредитний договір позивач та відповідач вчинили дії визначені ст. 11 Закону «Про електронну комерцію», хронологія вчинення дій позивачем щодо укладення Кредитного договору у формі електронного правочину описана в додатку 9. Позивач підписав Кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором (у відповідності до ст. 12 Закону), що підтверджується роздруківкою з електронного файлу з інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача (LogFile застосування коду), згідно додатку 8. Після чого, укладений кредитний договір розміщено в особистому кабінеті позивача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п. 2.1. Кредитного договору на його картку, що підтверджується відповідними додатками. Відповідно до п. 6.4. Кредитного договору, укладення Товариством Кредитного договору з Позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом Кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5. Кредитного договору). Таким чином, кредитний договір є таким, що укладений з додержанням вимог закону в тому числі в частині письмової форми, волевиявлення на укладення якого позивач виявив у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, направивши відповідачу підписану електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір (акцепт) у формі електронного повідомлення. При укладенні даного договору верифікація клієнта здійснена за допомогою системи ВаnкID Національного банку України. Дані вказані заявником в анкеті-заяві співпадають з тими, які отримало Товариство з системи ВаnкID. Технологічно система ВаnкID влаштована таким чином, що користувач (заявник), який запитує послугу на сайті надавача послуг, обирає серед банків, що приєдналися до системи BankID, той банк, в якому він безпосередньо верифікований, є його клієнтом та має діючий договір, після чого проходить багатофакторну автентифікацію на сторінці обраного ним банку (що фактично релевантна автентифікації при доступі до управління карткою/рахунком за допомогою інтернет- банкінгу) та надає цьому банку згоду на передачу ідентифікаційних даних надавачу послуг. Відповідно до Положення про Систему BankID Національного банку України, абонент-ідентифікатор - банк України, який є абонентом Системи BankID Національного банку та безпосередньо виконує функції ідентифікації, автентифікації та верифікації клієнтів (банку), які є користувачами Системи BankID Національного банку. Абонент-ідентифікатор (тобто банк) зобов`язаний забезпечити повноту, достовірність і актуальність надання електронних підтверджень електронної дистанційної ідентифікації користувачів. Абонент-ідентифікатор зобов`язаний здійснювати багатофакторну автентифікацію користувача за кожним електронним запитом на електронну дистанційну ідентифікацію до моменту передавання персональних даних такого користувача через Систему BankID Національного банку. Тобто, для укладення кредитного договору позичальнику, необхідно мати доступ до мобільного телефону, крім того, необхідно знати номер телефону, знати пароль для підтвердження ідентифікації у системі BankID та ввести код підписання договору. Таким чином, укладення зазначеного кредитного договору іншою особою виключається. Виключається також те, що третя особа, яка придбала номер телефону, могла знати паролі від інтернет банкінгу позивача. Як вбачається з відповіді AT «УКРСИББАНК» від 14.04.2023 за № 11/9257, несанкціоновані операції стали можливими через розголошення особистих даних входу в систему UKRSIB online та відповідно ОТЗ-паролей третім особам (шахраям), що є порушенням Правил (Договірних умов) відкриття та комплексного розрахунково-касового обслуговування банківських рахунків фізичних осіб в AT «УКРСИББАНК. Крім того, позивач достовірно знав, що його номер телефону встановлено як логін для входу в інтернет банкінги. Належність номеру карти, на який було перераховано суму кредиту, визнається позивачем. Тобто, позивач отримав кошти за вказаним кредитним договором саме на належну йому карту. При цьому, не надано жодного допустимого доказу, про те, що даний договір ним не укладався. З наданої позивачем виписки по рахунку карти № [NUMBER] , вбачається, що впродовж кількох днів за картою здійснювались видаткові операції, при цьому позивач не заблокував свою карту. Посилання позивача, на те, що до інтернет банкінгу було здійснено вхід з нового пристрою, не може бути належним доказом у даній справі, адже і сам позивач міг заходити в свій інтерн банкінг з нового пристрою, знаючи паролі та логіни. Позивач стверджує, що оспорюваний договір ним не укладався, тобто позивач посилається на неуклаленість вказаного договору і при цьому просить визнати такий договір недійсним. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено наступне: «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205,210,640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовам договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача, тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено». Тому, вимога про визнання договору недійсним, оскільки за твердженнями позивача він є неукладеним (не підписаним), не відповідає можливим способам захисту його прав та інтересів, передбачених Законом «Про захист прав споживачів», тобто, позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права, адже кредитний договір є таким, що укладений з додержанням вимог закону, в тому числі в частині письмової форми. Волевиявлення на укладення якого позивач виявив у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, направивши відповідачу підписану електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір (акцепт) у формі електронного повідомлення. Також, позивачем не надано підтвердження вчинення стосовно нього шахрайських дій, а сам факт звернення до правоохоронних органів не є належним та допустимим доказом вчинення відносно нього протиправних дій. Також, відповідач вважає, що позивачем порушені правила підсудності при звернення з позовом до суду і у нього відсутні підстави для звільнення його від сплати судового збору, адже, правовідносини, які виникли в даному випадку не підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів». З урахуванням викладеної у відзиві позиції просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Як предбачено частинами 1 та 2 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). Як передбачено частинами 1 та 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до частин 1 та 2 статті 627ЦК, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ глави 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні положення про правочин в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу 1У ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч. 1, 4 ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону передбачені параграфом 2 глави 16 розділу ІУ книги першої ЦК України. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України. Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст. 234 ЦК України). Відповідно до статті 236 ЦК, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 18 вказаного Закону передбачені положення щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Зокрема, частинами 1 та 2 визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, зазначено перелік несправедливих умов договорів, які не є вичерпними. Відповідно до частини 7 статті 18 цього Закону, положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі (ч.9 ЗУ). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). За результатами розгляду даної цивільної справи, судом не встановлено будь-яких обставин та підстав для визнання кредитного договору недійсним. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається у позовній заяві, враховуючи положення ч.1 ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Із досліджених доказів встановлено, що що між сторонами мали місце договірні правовідносини, адже, 05.03.2023 між позивачем [PERSON] та Товариством було укладено договір про споживчий кредит № 8670572 на суму 7 000,00 грн. зі сплатою комісії та відсотків за користування кредитними коштами пільговим періодом на строк 10 днів (п. 1.3.1 договору), а загальним строком на 100 днів (п. 1.3 Договору), шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку, зазначену в анкеті-заявці Позичальника в Особистому кабінеті позивача. Кредитний договір був укладений в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства та доступний, зокрема, через сайт Товариства та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Після укладення Кредитний договір надавався позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті позичальника. Укладаючи кредитний договір позивач та відповідач вчинили дії визначені ст. 11 Закону «Про електронну комерцію», хронологія вчинення дій позивачем щодо укладення Кредитного договору у формі електронного правочину описана в додатку 9. Позивач підписав Кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором (у відповідності до ст. 12 Закону), що підтверджується роздруківкою з електронного файлу з інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача (LogFile застосування коду). Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» автентифікація - електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних. Пунктом 20 цієї частини передбачено, що ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Частиною 1 ст.14 цього Закону визначено, що електронна ідентифікація здійснюється за допомогою засобів електронної ідентифікації, що підпадають під схему електронної ідентифікації, затверджену Кабінетом Міністрів України. Особливі вимоги відповідно до цього Закону пред`являються до кваліфікованої електронної довірчої послуги. Відповідно до ч.6 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 680. Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що надання послуги фіксування часу включає: реєстрацію звернень, на підставі яких формується електронна позначка часу; формування електронної позначки часу за допомогою особистого ключа центру сертифікації; передачу користувачеві послуги фіксування часу сформованої електронної позначки часу; реєстрацію та збереження електронної позначки часу, переданої користувачеві послуги фіксування часу. Відповідно до п.12) ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Статтею 11 цього Закону визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до ч. 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього Закону визначено форми підписання електронного правочину: - електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів Після підписання, відповідного до чинного законодавства, укладений кредитний договір розміщено в особистому кабінеті позивача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п. 2.1. Кредитного договору на його картку, що підтверджується відповідними додатками. Відповідно до п. 6.4. Кредитного договору, укладення Товариством Кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом Кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5. Кредитного договору). Тобто, кредитний договір є таким, що укладений з додержанням вимог закону в тому числі в частині письмової форми, волевиявлення на укладення якого позивач виявив у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, направивши відповідачу підписану електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір (акцепт) у формі електронного повідомлення. При укладенні даного договору верифікація клієнта була здійснена за допомогою системи ВаnкID Національного банку України. Дані вказані заявником в анкеті-заяві співпадають з тими, які отримало Товариство з системи ВаnкID. Технологічно система ВаnкID влаштована таким чином, що користувач (заявник), який запитує послугу на сайті надавача послуг, обирає серед банків, що приєдналися до системи BankID, той банк, в якому він безпосередньо верифікований, є його клієнтом та має діючий договір, після чого проходить багатофакторну автентифікацію на сторінці обраного ним банку (що фактично релевантна автентифікації при доступі до управління карткою/рахунком за допомогою інтернет- банкінгу) та надає цьому банку згоду на передачу ідентифікаційних даних надавачу послуг. Відповідно до Положення про Систему BankID Національного банку України, абонент-ідентифікатор - банк України, який є абонентом Системи BankID Національного банку та безпосередньо виконує функції ідентифікації, автентифікації та верифікації клієнтів (банку), які є користувачами Системи BankID Національного банку. Абонент-ідентифікатор (тобто банк) зобов`язаний забезпечити повноту, достовірність і актуальність надання електронних підтверджень електронної дистанційної ідентифікації користувачів. Абонент-ідентифікатор зобов`язаний здійснювати багатофакторну автентифікацію користувача за кожним електронним запитом на електронну дистанційну ідентифікацію до моменту передавання персональних даних такого користувача через Систему BankID Національного банку. Тобто, для укладення кредитного договору позичальнику, необхідно мати доступ до мобільного телефону, крім того, необхідно знати номер телефону, знати пароль для підтвердження ідентифікації у системі BankID та ввести код підписання договору. Таким чином, укладення зазначеного кредитного договору іншою особою виключається. Із зазначеного можна зробити висновок, що виключається те, що третя особа, яка придбала номер телефону, могла знати паролі від інтернет банкінгу позивача. Крім того, як вбачається з відповіді AT «УКРСИББАНК» від 14.04.2023 за № 11/9257, несанкціоновані операції стали можливими через розголошення особистих даних входу в систему UKRSIB online та відповідно ОТЗ-паролей третім особам (шахраям) , що є порушенням Правил (Договірних умов) відкриття та комплексного розрахунково-касової обслуговування банківських рахунків фізичних осіб в AT «УКРСИББАНК. Необхідно врахувати, що позивач достовірно знав, що його номер телефону встановлено як логін для входу в інтернет банкінги. Також не оспорюється належність номеру карти, на який було перераховано суму кредиту та визнається позивачем. Тобто, позивач отримав кошти за вказаним кредитним договором саме на належну йому карту. З наданої позивачем виписки по рахунку карти № [NUMBER] , вбачається, що впродовж кількох днів за картою здійснювались видаткові операції, при цьому позивач не заблокував свою карту. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. До таких підстав законодавець відносить: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), суперечить правам й інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проте, із поданої позовної заяви та долучених до неї документів не вбачається жодної з умов, як підстави для визнання кредитного договору недійсним, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed