Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

У серпні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом [PERSON] , за участі третьої особи: Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори. В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , який був батьком позивачки та [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, а саме частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач, як спадкоємець першої черги звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк із заявою про прийняття, а згодом із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 25.04.2023 постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О. В. позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належана її батьку [PERSON] , оскільки вона не закликається до спадкування у зв`язку із наявністю заповіту, який складено на відповідача, який фактично прийняв спадщину. Однак, відповідач починаючи з 1994 року фактично не проживає за зареєстрованим місцем проживання, відповідач є громадянином іншої країни, та проживає в Королівстві Швеція. Із заявою про прийняття спадщини відповідач не звертався до нотаріуса у встановлений законом строк. У зв`язку з чим, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав. 22.08.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 02.11.2023 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 23.10.2023 до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову, у якій зазначено, що він ознайомився із змістом позовної заяви, та вказує, що його місце проживання дійсно зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Однак, він ще з 1994 року фактично не проживає за вказаною адресою та взагалі в Україні, він є громадянином Швеції та з 1997 року постійно проживає в Королівстві Швеція. На час відкриття спадщини, [PERSON] фактично не проживав за адресою реєстрації разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . Із заявою про прийняття спадщини після свого батька [PERSON] , не звертався до нотаріуса. Враховуючи викладене, відповідач позов визнає у повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду, представником позивача 02.11.2023 було подано заяву про розгляд справи за відсутність сторони позивача, вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про визнання позову. Завідувач Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1, ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції» право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів у справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як вбачається з матеріалів цивільної справи,[INFO] помер [PERSON] , що підтверджується надаю суду копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видане 29.12.2021 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 29857. [PERSON] був батьком позивачки [PERSON] , що підтверджується надаю копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , та копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві 10.11.2001, та зміну прізвища після одруження [PERSON] на [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [INFO] відкрилась спадщина на все належне йому майно, а саме частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ч. 1, ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1, ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, ч. 1 ст. 1270 ЦК України. [PERSON] звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк із заявою про прийняття, а згодом із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 25.04.2023 постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Чорноморченко О. В. [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії було та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належана її батьку [PERSON] , оскільки вона не закликається до спадкування у зв`язку із наявністю заповіту, який складено на відповідача, який фактично прийняв спадщину. Як зазначено у заяві відповідача [PERSON] , починаючи з 1994 року він фактично не проживає за зареєстрованим місцем проживання, відповідач є громадянином Швеції, та проживає в Королівстві Швеція. Із заявою про прийняття спадщини відповідач не звертався до нотаріуса у встановлений законом строк. На час відкриття спадщини, [PERSON] фактично не проживав за адресою реєстрації разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . Із заявою про прийняття спадщини після свого батька [PERSON] , не звертався до нотаріуса. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У свою чергу, ч. 1 ст.1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкоємця. Разом з тим ч. 3 ст. 1272 ЦК України захищає спадкоємця у разі пропущення з поважних причин ним строку для прийняття спадщини та надає йому додатковий строк, достатній для прийняття спадщини. Так, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Однак, відповідач не скористався своїм правом на звернення до суду із визначенням додаткового строку для прийняття ним спадщини, не вчинив жодних активних дій та належним чином не реалізував своє право на прийняття спадщини. Також, ст. 1297 ЦК України регламентовано обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15). У зв`язку з визнанням позову відповідачем, а також тим, що [PERSON] не проживав постійно із спадкодавцем [PERSON] з 1994 року і на час відкриття спадщини, фактично проживав в Швеції, не вчиняв будь-яких активних дій по прийняттю спадщини після смерті батька і не звертався до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн, 50 відсотків з суми якого підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, 50 відсотків - стягненню з відповідача. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved