Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса № 21608 від 22.12.2021 року вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення з [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Укр кредит фінанс» заборгованості в розмірі 21630,00 гривні. Свої вимоги обґрунтувала тим, що на виконанні у приватного виконавця Біловол В.О. перебуває виконавче провадження ВП № 68582891 по виконанню зазначеного виконавчого напису нотаріуса, який не відповідає вимогам ст.87,88 Закону України « Про нотаріат». Так, нотаріусом вчинення виконавчого напису було зроблено без її інформування що позбавило можливості надати необхідні документи. Вважає його незаконним та таким, що не підлягає виконанню, виходячи з того, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не витребував первинні документи, не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Позивач заперечує наявність заборгованості. Просить суд, визнати зазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви та за подання заяви про забезпечення цивільного позову. Окрім того позивач просить стягнути з відповідача витрати пов`язані з залученням професійної адвокатської допомоги у розмірі 7000 грн. Розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою 19.06.2023 року було відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження за участю сторін. Сторони та треті особи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду, що надає право розглядати справу у їх відсутність на підставі наданих доказів. Розглянувши справи на підставі досліджених доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом ст.ст.15,16ЦК, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1\~ст.16ЦК, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст.ст.12,13,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження, 20.10.2021 року, приватним виконавцем Біловолом В.О. було відкрито виконавче провадження №68582891 про стягнення з позивача заборгованості на підставі виконанню виконавчий напис нотаріуса № 21608 від 22.12.2021 року вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення з позивача на користь відповідача ТОВ «Укр кредит фінанс» заборгованості в розмірі 21630,00 гривні (а.с.16) Відповідно до копії Виконавчого напису № 21608 від 22.12.2021 року встановлено, що з позивача за заявою ТОВ «Укр кредит фінанс», який є стягувачем, стягнуто на користь відповідача заборгованості в розмірі 21630,00 гривень за кредитним договором №0755-3205 від 23.07.2021 року (а.с.19). Таким чином, підставою для відкриття виконавчого провадження та примусового стягнення став виконавчий документ оспорюваний позивачем виконавчий напис нотаріуса про заборгованість позивача за кредитним договором. Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат"(надалі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (надалі «Порядок»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія. (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14\~Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку. Так, згідно зі статтею 87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Статтею 88\~Закону визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172(далі-Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку. 26 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами" та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин". Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Тобто, на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ст. 50 закону «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, про захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 закону «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення виконавчого напису нотаріусом можливе лише на підставі нотаріально посвідченого договору, за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості перед стягувачем та дотримання ним строків звернення. З урахуванням приписів ст.ст.15,16,18ЦК, ст. ст.50,87,88\~закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. При зверненні з позовом позивач не погоджується із зазначеною в виконавчому приписі заборгованістю. Таким чином нотаріусом порушені вимоги ст.88 Закону «Про нотаріат»\~та не додержано обов`язкових умов вчинення нотаріального напису. Недодержання нотаріусом вищезазначеної умови при вчиненні виконавчого напису є підставою для визнання зазначеного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку. Висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах: від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження№14-278гс 18); від 23 червня 2020 року у справі №645/1979/15-ц (провадження№14-706цс19); аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2020 року у справі №363/568/18 (провадження №61-49018св18), від 03 червня 2020 року у справі №359/8181/18 (провадження №61-22164св19)від 09.09.2020 року у справі №336/7754/18 (провадження№ 61-8781 св 20). З боку відповідача не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також у відповідності до вимог ст.\~81\~ЦПК України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум. Отже, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі України відповідача підлягають стягненню на користь позивача також понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн. за подання позовної заяви, а також судові витрати за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. Позивачем також заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Частиною 8статті 141\~ЦПК України передбачено здійснення розподілу судових витрат на підставі поданих сторонами доказів. Статтею 137\~ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі наданих послуг №119 від 05.07.2023 року позивач сплатив,за договором про надання правничої допомоги №791 від 06.06.2023 року, на користь адвоката 7000,00 грн. за надані юридичні послуги, а саме за правовий аналіз, надання консультації, складання позовної заяви, узгодження правової позиції. Суд враховує, що при визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер. Суд враховує, що заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. є доведеними та співмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), та відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності. На підставі викладеного,

Outcome: approved