Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

27 січня 2023 року позивач звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . В позові зазначила, що є матір`ю відповідача та бабкою [PERSON] , який на підставі розпорядження виконавчого комітету Запорізької міської ради № 652/11 від 2.20.2017 року має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Мати хлопчика [PERSON] померла, а батько - відповідач в справі - з грудня 2012 року по 30 грудня 2022 року відбував кримінальне покарання за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя людини в місцях позбавлення волі, тому жодної участі у вихованні та утриманні дитини, яка проживає з бабусею, не брав. Після звільнення з виправної колонії жодного разу з хлопчиком не бачився, хоча позивачка неодноразово закликала його зробити це. До останнього засудження відповідач також засуджувався до позбавлення волі. Своє свідоме небажання спілкуватися з сином та виховувати його пояснює небажанням подавати синові поганий приклад. Виключно позивач, яка є опікуном дитини, піклується про хлопчика, утримує його, виховує та забезпечує усіма передумовами для фізичного та духовного розвитку, створює необхідні для його гідної життєдіяльності умови, тобто повністю виконує обов`язки батьків. Відповідач ж повністю усунувся від участі у вихованні та утриманні сина, не цікавиться його життєвими обставинами, станом здоров`я дитини; не відвідує навчальний заклад, де навчається дитина, та взагалі не бачиться з хлопчиком. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідача батьківських прав щодо її онука. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2023 року позовну заяву передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, де у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу цивільних справ від 22.02.2023 року її передано в провадження судді Щасливої О.В. На підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2023 року позов залишений без руху. Ухвалою судді від 13.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. 24 травня 2023 року на підставі ухвали суду закрито підготовче провадження в справі і справу призначено до судового розгляду. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. В судове засідання позивач не з`явилася, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без її участі, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування, - звернувся до суду з аналогічною заявою. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився з невідомих причин, клопотань про відкладення судового засідання або про вирішення справи суду не надав. Разом з тим позивачем надано заяву про повне визнання позову, яка містить твердження про відсутність у нього доходів для утримання сина, що загрожує влаштуванням дитини до виховного та начального закладу і може зашкодити інтересам дитини. Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили вирішення справи у відсутність учасників справи. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 7). Позивач доводиться бабкою хлопчику. Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 155 СК України врегульовано здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, які мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Зазначені положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Разом з тим, вказане право не є таким, що невід`ємне від особи батьків, а може бути припинено на підставі рішення суду. За змістом ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України врегульовано підстави позбавлення батьківських прав, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Таким чином, навмисне невиконання обов`язку з виховання дитини тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України. Як випливає з роз`яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд приймає на користь доводів позову висновок органу опіки та піклування, наявність якого в силу ст. 19 СК України є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії (а. с. 37) і який містить посилання на повну відсутність проявів батьківської опіки щодо дитини з боку відповідача, що виражається у відсутності його спілкування з сином, відсутності піклування про духовний та фізичний розвиток хлопця, ненаданні йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, відсутності сприяння у засвоєнні ним загальновизнаних норм моралі, відсутності інтересу до внутрішнього світу сина, відсутності належного харчування та лікування. Разом з тим, зазначено у висновку, під час перебування під опікою бабусі хлопець здобув повноцінну родину, де панують взаємоповага, родинне тепло, взаєморозуміння, чого він не мав з народження, оскільки батько відбував покарання, а мати вела аморальний спосіб життя, спілкуючись з особами з сумнівною репутацією та постійно вживаючи алкоголь. Означений висновок також містить умовивід про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Надані суду фактичні дані, а саме: рішення виконкому Запорізької міської ради № 652/11 від 20.10.2017 року про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON] (а. с. 5); розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № 764 р від 20.12.2017 року про встановлення опіки на малолітнім [PERSON] та призначення опікуном малолітнього [PERSON] (а. с. 6); довідка про звільнення відповідача з місць позбавлення волі (а. с. 11), - підкріплюють міркування суду щодо можливості вирішення спору на користь позивачки, оскільки свідчать про свідоме невиконання батьком своїх обов`язків з виховання та утримання дитини. За вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини. Встановлені судом фактичні обставини також свідчать про те, що відповідач не вчиняє жодних дій з захисту своїх батьківських прав шляхом звернення до органу опіки та піклування або до суду з вимогами про визначення способу участі у вихованні сина, що не дає підстав для ухвалення рішення на їхню користь. За вказаних обставин у суду немає жодного сумніву в тому, що відповідач не лише не відіграє жодної ролі у життєдіяльності та формуванні особистості сина, а й навпаки - його присутність у житті сина за наведених судом особливостей способу його життя відбивалася б згубно на фізичному та психологічному стані та розвитку хлопця. Про байдужість відповідача до свого права свідчить і заява про визнання позову ще під час підготовчого провадження в справі, яке (визнання) як таке, що вочевидь суперечить інтересам дитини і є неприпустимою в силу ч. 3 ст. 155 СК України, не було прийнято судом в порядку ст. 206 ЦПК України, проте ця заява на тлі наданих позивачем доказів також є свідоцтвом безтурботного ставлення до своїх обов`язків і небажання повертати собі право опікуватися дитиною. Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідачів до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини. Як зазначено судом, ігнорування батьками свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію. Поведінка відповідача, його безтурботне ставлення до виконання своїх обов`язків, небажання бачити свої помилки та, головне, - виправляти їх, свідчать саме про злісне ухилення батька від виконання покладеного на нього законом обов`язку, тому за вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини. Дійшовши висновку про наявність передумов для задоволення позову, суд враховує, що вказана дія, яка є виявом найсуворішого заходу впливу на батьків, не є безповоротною, оскільки законом встановлено можливість поновлення батьківських прав. Зокрема, статтею 169 СК України, яка регулює поновлення батьківських прав, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення, а суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Наведене означає право відповідача на подання відповідного позову за умови зміни його ставлення до змісту своїх батьківських обов`язків. У відповідності до правил цивільного процесуального законодавства стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved