Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 08.12.2020 року на автодорозі Житомир-Сквира сталась дорожня-транспортна пригода за участю відповідача, який керував транспортним засобом, що належить позивачу. Під час дорожньо-транспортної пригоди відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем. Вироком Житомирського районного суду Житомирської області у справі №278/1291/21 від 19.10.2021 року було визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02.09.2022 року у справі № 278/281/22 було частково задоволено позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] до ФОП [PERSON] , про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого щодо стягнення з відповідача моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 500000,00 грн, [PERSON] у розмірі 300000,00 грн, [PERSON] у розмірі 300000,00 грн. Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.02.2023 року було задоволено апеляційну скаргу відповідача [PERSON] та скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02.09.2022 року у частині задоволення позовних вимог [PERSON] та закрито провадження у справі у частині її позовних вимог, зменшено розмір моральної шкоди [PERSON] та [PERSON] з 300000,00 грн до 100000,00 грн. Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2022 року було стягнуто з позивача судові витрати потерпілих в розмірі 14346,75 грн на кожного, тобто загалом до стягнення належало 28693,50 грн судових витрат [PERSON] та [PERSON] . Постанова Житомирського апеляційного суду набула законної сили 22 лютого 2023 року. З набуттям законної сили рішення суду було видано відповідні виконавчі листи, на підставі яких були відкриті виконавчі провадження 71750375, 71750900, 71750604, 71750738 щодо примусового стягнення з позивача коштів в сумі 254362,86 грн. У рамках зазначених виконавчих проваджень на виконання виконавчих листів №278/281/22 Житомирського районного суду Житомирської області від 05.05.2023 року з ФОП [PERSON] було стягнуто 100000,00 грн моральної шкоди на користь [PERSON] , 100000,00 грн - на користь [PERSON] , 28693,50 грн витрат на правничу допомогу потерпілим, 25669,36 грн витрат виконавчого провадження. Таким чином, внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення під час виконання трудових обов`язків з його роботодавця ФОП [PERSON] було стягнуто 254362,86 грн, чим було завдано позивачу значних збитків. У добровільному порядку відповідач вказані збитки не відшкодував, тому ФОП [PERSON] звернулась до суду за захистом своїх прав. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки доводи покладені в обґрунтування позову є надуманими, перебільшеними, не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені жодним доказом. Вважає, що на нього може бути покладена відповідальність з відшкодування шкоди лише в межах середнього заробітку, оскільки шкода, яка заподіяна ним підприємству, перевищує його середній місячний заробіток (а.с. 70-75). Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві; підтвердив, що ним дійсно було вчинено ДТП з летальними наслідками, факти про яке викладені у вироку суду, з яким він погоджується. Зазначив, що відносини з перевезення підлягають страхуванню, відтак [PERSON] мала отримати понесені витрати в порядку страхування; наголосив, що у нього відсутні така велика сума коштів для відшкодування понесених позивачем витрат. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] 01.06.2020 року було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою - підприємцем, яка використовує найману працю (а.с. 7); наказом № 79 від 29.05.2020 року [PERSON] прийнято на посаду водія з 01.06.2020 року (а.с. 8). 08.12.2020 року сталась ДТП за участю транспортного засобу "Рута-20" з реєстраційним номером [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який на автодорозі Житомира-Сквира здійснив наїзд на пішохода [PERSON] ; від отриманих травм потерпілий помер. 09.12.2020 року наказом № 97 (а.с. 17) [PERSON] звільнено від обійманої посади з 09.12.2020 року за власним бажанням. Вироком Житомирського районного суду Житомирської області у справі №278/1291/21 від 19.10.2021 року було визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 85-87). Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На момент вчення ДТП страхова відповідальність власника транспортного засобу "Рута-20", який також являється роботодавцем [PERSON] , реєстраційний номер [NUMBER] , ФОП [PERSON] була застрахована АТ «СК «Країна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/5002199 від 18.11.2021 року (а.с. 15). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02.09.2022 року у справі № 278/281/22 було частково задоволено позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ФОП [PERSON] , третя особа [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого щодо стягнення з відповідача моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 500000,00 грн, [PERSON] у розмірі 300000,00 грн, [PERSON] у розмірі 300000,00 грн (а.с. 88-91). Додатковим рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 07.09.2022 року було стягнуто з позивача судові витрати потерпілих в розмірі 14346,75 грн на кожного (а.с. 99-100). Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.02.2023 року було задоволено апеляційну скаргу відповідача [PERSON] та скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02.09.2022 року у частині задоволення позовних вимог [PERSON] та закрито провадження у справі у частині її позовних вимог, зменшено розмір моральної шкоди [PERSON] та [PERSON] з 300000,00 грн до 100000,00 грн (а.с. 92-98). Постанова Житомирського апеляційного суду набула законної сили 22.02.2023 року. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди під час виконання трудових обов`язків є встановленою та не потребує доведенню. З набуттям законної сили вище вказаного рішення суду було видано відповідні виконавчі листи, на підставі яких були відкриті виконавчі провадження за номерами 71750375, 71750900, 71750604 та 71750738 щодо примусового стягнення з позивача коштів (а.с. 30-50). В рамках зазначених виконавчих проваджень на виконання виконавчих листів №278/281/22 Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2023 року з ФОП [PERSON] було стягнуто 251762,80 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 51-53). Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст.ст. 81-89 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частинами першою, третьою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Матеріальна відповідальність працівників - це один з видів юридичної відповідальності, що виражається в обов`язку працівників покрити повністю або частково матеріальну шкоду, що була заподіяна з їх вини. Згідно зі статтею 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. За статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у визначених випадках, в тому числі і коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 199/6426/15-ц (провадження № 61-14201св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18), від 22 квітня 2020 року у справі № 489/1902/18 (провадження № 61-282св19). Згідно зі статтею 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів, поданих сторонами на підтвердження позовних вимог та їх заперечення переконують суд, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки сума шкоди відшкодованої ФОП [PERSON] потерпілим особам підтверджується лише на суму 251762,80 грн. Доводи відповідача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Судові витрати зі сплати судового збору суд залишає за позивачем за її клопотанням (а.с. 5). На підставі викладеного,

Outcome: partial