Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

27.05.2021 [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», в якому просить звільнити нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] ) з під арешту, шляхом скасування запису про обтяження №31474578 (спеціальний розділ), який зареєстрований 10.05.2019 року державним реєстратором Кузьменко Олексієм Степановичем на підставі Постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про арешт майна боржника від 10.05.2019 року, серія та номер 59047924. Мотивуючі вимоги зазначає, що з 27 грудня 2018 року набула на праві власності квартиру [ADDRESS] , яка знаходиться в Печерському районі м. Києва. Підставою набуття у власність квартири став договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 27.12.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений ПНКМНО Тверською І.В за реєстраційним №680. Відповідне право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27.12.2018 року. В свою чергу, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав позивачем було встановлено, що в реєстрі за адресою нерухомого майна міститься запис про арешт нерухомого майна №31474578 (спеціальний розділ), який зареєстрований 10.05.2019 року державним реєстратором Кузьменко Олексієм Степановичем, на підставі Постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про арешт майна боржника від 10.05.2019 року, серія та номер 59047924. На переконання позивача наявність обтяження щодо її нерухомого майна порушує її права власності на вільне володіння та користування таким. Також зазначила, що обтяження накладено після набуття у власність нерухомого майна, при цьому позивач не має жодного відношення до виконавчого провадження та не є боржником згідно з виконавчим документом, що є свідченням порушення її прав визначених Конституцією України та ЦК України. Вказані обставини в сукупності послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді Печерського районного м. Києва від 01.06.2020 року [PERSON] відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи суддею одноособово в порядку загального позовного провадження. 25.06.2021 до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того зазначив, що [PERSON] не здійснювала відчуження квартири на користь [PERSON] 21.07.2021 до суду надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] , в якому представник просив не враховувати доводи викладені у відзиві та наполягав на задоволенні позовних вимог. 30.07.2021 до суду надійшов відзив Департаменту ДВС Міністерства юстиції України на позовну заяву, в якому представник просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Ухвалою суду від 03.08.2021 залучено в якості третьої особи,на боці відповідача Товариство з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «Парадайз Фінанс» (код ЄДРПОУ 39508383, 01133, м. Київ. вул. Генерала Алмазова, 18/7, сектор Ж, офіс 2) до участі у цивільній справі №757/28519/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про звільнення майна з-під арешту. Ухвалою суду від 03.08.2021 заяву представника відповідача [PERSON] задоволено та зупинено провадження у справі № 757/28519/21-ц до набрання законної сили рішенням у справі № 757/40162/21-ц за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Парадайз Фінанс», Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щур Олега Івановича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інесси Володимирівни, про визнання правочинів недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію та визнання права власності. Ухвалою суду від 10.02.2023, на підставі заяви представника позивача, провадження у справі поновлено та призначено підготовче засідання на 16.03.2023 року на 14-00 год. 16.03.2023 до суду надійшли пояснення представника позивача на розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 16.03.2023 закрито підготовче засідання та призначено до слухання по суті. 03.07.2023, на підставі розпорядження № 207, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Печерського районного суду м. Києва, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. 04.07.2023 вказану справу фактично передано для розгляду судді Ільєвій Т.Г. Ухвалою від 04.07.2023 року суддею Ільєвою Т.Г. прийнято цивільну справу №757/28519/21- ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмежено відповідальністю «Фінансова компанія «Парадайз Фінанс» про звільнення майна з-під арешту до свого провадження та призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті на 21 серпня 2023 року о 14 год. 00 хв. Ухвалою від 21.08.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 26 жовтня 2023 року о 13-45 год. 26.10.2023 року представник позивача Матюшко В.В. подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позовні вимоги задовольнити повністю. 26.10.2023 року представник третьої особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Колесник А.С. подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Інші учасники розгляду в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2статті 247 ЦПК України, не здійснюється. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 09 березня 2006 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 31 березня 2008 року [PERSON] передала в іпотеку ВАТ «Родовід Банк» вказане вище житлове приміщення згідно з укладеним 31 березня 2008 року кредитним договором. Згідно з договором від 09 жовтня 2020 року до ТОВ «Парадайз Фінанс» перейшло право вимоги за вказаними кредитним і іпотечним договорам. Також судом з`ясовано, що 27 грудня 2018 року між відповідачем, від імені якої, на підставі довіреності від 22 травня 2016 року, діяв [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом КМНО Щуром О.І. та [PERSON] , позивачем у справі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами цього договору відповідач продала, а позивач придбала квартиру [ADDRESS] . Цей правочин посвідчено приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В., про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 грудня 2018 року, та проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на це житлове приміщення приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В., номер запису про право власності 29679397. Судом встановлено, що в Державному реєстрі речових прав за адресою нерухомого майна міститься запис про арешт нерухомого майна №31474578 (спеціальний розділ), який зареєстрований 10.05.2019 року державним реєстратором Кузьменко Олексієм Степановичем, на підставі Постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про арешт майна боржника від 10.05.2019 року, серія та номер 59047924. В автоматизованій системі виконавчих проваджень за даним номером виконавчого провадження (59047924) рахується боржник - [PERSON] , а стягувачем - ПАТ «Родовід Банк». Як вбачається з Постанови про повернення виконавчого документа від 04.09.2019 року, виконавчий документ повернутий на підставі ч. 2 ст. 37 ЗУ Про виконавче провадження. Крім того, в Постанові про повернення виконавчого документа від 04.09.2019 року виконавцем зазначено, що вказана квартира не належить боржнику ( [PERSON] ) на праві власності, а належить [PERSON] , яка не є боржником у виконавчому провадженні. 24.04.2021 року адвокатом позивача Матюшко В.В. на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮ України надіслано заяву за вих. №22/1 від 22.04.2021 року про здійснення перевірки та вчинення дій щодо скасування арешту №31474578 (спеціальний розділ), який зареєстрований 10.05.2019 року державним реєстратором Кузьменко Олексієм Степановичем на підставі Постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про арешт майна боржника від 10.05.2019 року, серія та номер 59047924. У відповідь на дану заяву на адресу адвоката позивача від Відділу примусового виконання рішень надійшов лист за вих. №4751/15805-33-21/20.1 від 07.05.2021 року, зі змісту якого вбачається, що з метою захисту інтересів запропоновано звернутися до суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2021 року суд зупинив провадження у справі № 757/28519/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства Родовід Банк , треті особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Парадайз Фінанс, про звільнення майна з-під арешту до набрання законної сили рішенням у справі № 757/40162/21-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Парадайз Фінанс , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2022 року у справі №757/40162/21-ц, яке набрало законної сили 13.12.2022 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Парадайз Фінанс , Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних додаткових документів на спростування доводів позивача. Представник позивача в поясненнях на розгляд справи по суді додатково зауважив, що поміж наведених підстав для звільнення майна з під арешту в позові, зазначив, що 05.03.2021 між ТОВ «ФК «Парадайз Фінанс» та [PERSON] укладено договір № 05/03-21/ВПВ про відступлення права вимоги. Відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Парадайз Фінанс» відступило, а [PERSON] набула право вимоги до позичальника, заставодавців (іпотекодавців), поручителя. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.12.2021 (провадження №6/760/589/21) здійснено заміну стягувача товариство з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «Парадайз Фінанс» (код ЄДРПОУ 39508383) на його правонаступника - [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , [ADDRESS] ) - щодо виконання рішення у цивільній справі № 2609/28800/12 за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 77.2/СЖ-096.08.2 від 31.03.2008 року. За результатами вивчення матеріалів справи суд прийшов до висновку, що [PERSON] ніколи не була боржником та не набувала такого статусу за виконавчим провадженням та виконавчим написом №421, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. Також в Державному реєстрі речових прав відсутня інформація, що згадана квартира перебуває в іпотеці. Крім того, запис про обтяження вчинений після набуття [PERSON] у власність нерухомого майна, при цьому, боржником за виконавчим документом (виконавчим написом №421, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В.), рахується [PERSON] . Таким чином, такий запис про обтяження жодним чином не направлений на мету такого згідно ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», але в свою чергу порушує права особи, яка не є стороною виконавчого провадження. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності не інакше як в інтересах суспільства і на умовах,передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені вище положення законодавства України, визначають юридичну неможливість обмеження прав особи, без обґрунтованих на те правових підстав, які в нашому випадку взагалі відсутні Законодавцем у статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, стаття 16 ЦК України визначає способи захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як скасування постановлених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження постанов. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. З огляду на рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», Європейський суд з прав людини вказав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Стаття 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд з прав людини перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Європейський суд з прав людини робить повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». При цьому, питання дотримання суспільної користі вимагає від державних органів влади «реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю» (рішення у справах «Василеску проти Румунії» та «Бейлер проти Іспанії»). Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Верховний суд в своїй постанові №203/3435/21 від 12 жовтня 2022 року прийшов до висновку, що аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами), особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, вимоги інших осіб, щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення до суду з даним позовом, за наявності арешту (обтяжень), накладеного на майно, порушується право позивача в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки з наданих доказів вбачається, що арешт на майно позивача був накладений помилково та окрім цього, так як, позивач не є боржником за виконавчим документом, то є підстави вважати, що права такого порушені та підлягають відновленню в обраний спосіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: approved