Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

У лютому 2020 року Чкаловська селищна рада Чугуївського району Харківської області звернулася до суду відповідно до ст.ст. 71,72 ЖК України з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позовну заяву мотивовано тим, що у комунальній власності Чкаловської селищної об`єднаної територіальної громади Чугуївського району Харківської області в особі Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області перебуває квартира за вищевказаною адресою. У зв`язку з наявністю осіб, які потребують поліпшення житлових умов, взятих на облік за місцем проживання на одержання жилих приміщень, які зареєстровані у комунальній власності, у виконавчому комітеті Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Чкаловської селищної ради від 09.01.2018р. №08, було здійснено облік осіб. За результатами зазначеного обліку було встановлено, що у квартирі комунальної власності за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована але фактично з 1997 року не проживає [PERSON] . Відсутність останньої за місцем її реєстрації з січня 1997 року по теперішній час підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.01.2016, 08.06.2017 та 04.02.2020, а також довідкою виконавчого комітету Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 01-02-09/28 від 05.02.2020 року. Зазначаючи, що відповідачка фактично в квартирі не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами,не несе інших витрат по утриманню житла, та між позивачем та відповідачкою немає жодних домовленостей з приводу користування майном, вважається, що вона втратила право користування квартирою. Подалі представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю за наявними у справі матеріалами. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з`явилась повторно, повідомлена про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України,відзив на позов не надала, заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило. У зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч.4 ст. 223 ЦПК України розглядає справу за відсутністю відповідачки, ухвалюючи заочне рішення та здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу № 160375340 від 21.03.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 1790995463254) трикімнатна квартира загальною площею 65,9 кв.м, житлова площа 41,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] , належить на праві комунальної власності Чкаловській селищній об`єднаній територіальній громаді Чугуївського району Харківської області в особі Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області(а.с.5). З наданої позивачем копії картки реєстрації особи [PERSON] [INFO] , громадянка України, паспорт серії [NUMBER] , виданий 06.03.1996 р. Чугуївським РВ УМВС України в Харківській області, зареєстрована 08.05.1996 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.7,7 зв.) За змістом акту про встановлення фактичного проживання від 04 лютого 2020 року, складеному депутатом Чкаловської селищної ради Гауєр Н.В. в присутності сусідів-свідків: [PERSON] , [PERSON] проведено обстеження квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок обстеження виявлено, що [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але фактично не проживає з січня 1997 року(а.с.8). Між тим цей акт ( який складений безпосередньо до звернення з цим позовом до суду) не містить даних про те, чи проведено зазначене обстеження в самій квартирі, чи її огляд не проводився. Не зазначено в акті з яких джерел встановлені зазначені в ньому обставини, причина відсутності наймача [PERSON] . Позивачем на підтвердження заявленого позову надані також копії актів про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] з січня 1997 року від 08.06.2017 року та від 16.01.2016 р., складеному сільським головою с. Іванівка [PERSON] та сусідами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.9-10). Однак ці акти також не містять даних про джерела зазначених в них обставин, не зазначено в актах й причина відсутності відповідачки [PERSON] в квартирі. Крім того, суд звертає увагу й на те, що ці акти (не залежно від зазначеної в них дати складання) є автентичними за своєю формою та змістом. Довідка виконавчого комітету Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 05.02.2000 за № 01-02-09/28 про те, що [PERSON] [INFO] зареєстрована, але не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6) також не містить конкретних даних щодо відсутності відповідачки без поважних причин за місцем її реєстрації. У зв`язку із чим суд критично відноситься до зазначених доказів, наданих позивачем. Посилаючись в позовній заяві на те, що відповідачка фактично в квартирі не проживає більше шести місяців, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальними послугами,не несе інших витрат по утриманню житла, та між позивачем та відповідачкою немає жодних домовленостей з приводу користування майном, позивач всупереч вимогам 77-81 ЦПК України не надав доказів на підтвердження зазначених обставин. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За частиною першою статті 318 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положенням частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом зазначених норм права власник, за наявності для того законних підстав, має право вимагати усунення порушень свого права на житлове приміщення будь яким шляхом, зокрема як шляхом виселення осіб, що проживають у цьому приміщення так і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим приміщенням, якщо такі особи не проживають, а також шляхом зняття їх з реєстрації у цьому приміщенні. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року справа № 263/7338/17, провадження № 61-14306св20. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2022 року (справа № 227/2401/20,провадження № 61-18226св21), яку суд відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Суд вважає, що підстави для визнання відповідачки , яка в установленому законом порядку зареєструвала у спірному житлі своє місце проживання, такою, що втратила право користування цим житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу, позивачем не доведені. За таких обставин слід відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed