Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31.07.2013 Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі 2 000 грн. 00 коп. на двох дітей щомісяця, починаючи від пред`явлення позову (30.05.2013) і до повноліття [PERSON] , [INFO] , а після досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, в розмірі 1 286 грн. 00 коп. щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , до повноліття останньої. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17.07.2014 (Справа 752/1332/14-ц) ухвалено зменшити розмір стягнутих з [PERSON] аліментів у розмірі 2 000 грн. на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з 2 000 грн. до 1/2 частини з усіх видів його заробітку. У зв`язку з указаним рішенням суду виконавче провадження за виконавчим листом від 11.09.2013 було закінчено. Заборгованість на момент закінчення виконавчого провадження становила 34 129,03 гривень, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження та відміткою на виконавчому листі. Враховуючи те, що відповідач утримується від виконання рішення та за яким обліковується заборгованість, на якій наполягає позивач, остання також просить суд в порядку ст. 192 СК України стягнути з відповідача неустойку (пеню) в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів. Ухвалою судді від 08 серпня 2023 року в частині відкриття провадження за вимогою про стягнення заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 34129 грн. 03 коп. відмовлено, в іншій частині позову провадження відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За адресою місця реєстрації відповідача, яка відома суду із позовної заяви, направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14.01.2014 шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був розірваний. 31.07.2013 Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення, яким стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , уродженця с. Михайлин, Козятинського району, Вінницької області, зареєстрованого у [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінським РВУ МВС України у Вінницькій області 16 лютого 1996 року, ідентифікаційний код [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , уродженки м. Жмеринка Вінницької області, проживаючої за адресою: [ADDRESS] ) на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. 00 коп. на двох дітей щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову (30 травня 2013 року) і до повноліття [PERSON] , [INFO] , а після досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, в розмірі 1 286 грн. 00 коп. щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] , до повноліття останньої. На виконання вказаного рішення суду Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 752/9378/13-ц від 11.09.2013 р., який в подальшому пред`явлено до ВДВС Голосіївського районного управління юстиції. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким зменшено розмір стягнутих аліментів з [PERSON] аліментів в сумі 2000,00 грн. на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з 2000,00 грн. до частини з усіх видів його заробітку, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, 18.03.2015 року державним виконавцем Корецькою О.М. ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого листа № 2/752/3177/13 від 11.09.2013 р. у зв`язку із скасуванням Апеляційним судом м. Києва рішення Голосіївського районного суду м. Києва. Позивач посилається на те, що факт наявної заборгованості відповідача підтверджений відміткою державного виконавця, нанесеною у виконавчий лист, та станом на 31.10.2014 року заборгованість складає 34 129,03 грн., що судом не може бути взяте до уваги, оскільки розрахунок заборгованості має бути деталізований і складений у формі розрахунку окремим процесуальним документом. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментах надано державному виконавцю, і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження в праві оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, відмітка у виконавчий лист вносилась державним виконавцем ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві без врахування рішення Апеляційного суду м. Києва, яким рішення Голосіївського районного суду м. Києва було скасовано, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідач повідомив виконавчу службу про наявність даного рішення лише 06.03.2015 р., як наслідок, виконавче провадження було закінчено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Матеріали справи не містять відомостей, чи зверталась позивач до суду із заявою про отримання виконавчого листа на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року. А тому визначена сума заборгованості не підтверджена належним чином, оскільки, як встановлено судом, розрахована виконавцем за даними, які були переглянуті апеляційним судом та зменшені, а тому вочевидь розмір заборгованості не може складати суму в розмірі 34 129,03 грн. За змістом ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Позивачем до суду не надано відомостей про отримання виконавчого листа, який мав бути виданий після ухвалення Апеляційним судом міста Києва від 17.07.2014 (Справа 752/1332/14-ц), на підстав якого мало б бути відкрите виконавче провадження про стягнення на користь позивача аліментів у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку відповідача, в ході виконання якого належним чином було б зафіксовано факти ухилення відповідача від виконання обов`язку про сплату аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові по справі № 661/905/19 вказавши, що якщо платник аліментів доведе, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, він є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Позивачем не доведено належними і допустимим доказами існування заборгованості в розмірі 34 129,03 грн. та ухилення відповідача від виконання рішення саме Апеляційного суду м. Києва від 17.07.2014 року, оскільки вказаним рішенням скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14.01.2014 р., та іншими словами, обов`язок сплачувати аліменти на користь позивача в розмірі 2 000,00 грн. Відповідно до ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Витрати позивача, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed