Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить: 1) визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 28 кв.м.; 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05.09.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Купреєвою С.П., зареєстрований реєстр за № 5081; 3) визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 28 кв.м. Позов обґрунтовано тим, що 10.02.1990 р. було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час перебування у шлюбі 21.07.1998 р. [PERSON] було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті [PERSON] шлюб між ним та [PERSON] розірвано не було. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. за заявою [PERSON] було відкрито спадкову справу № 66015750. Після відкриття спадкової справи та перевірки нотаріусом відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно [PERSON] стало відомо, що [PERSON] без її відома розпорядився спірною квартирою шляхом продажу доньці - відповідачу [PERSON] . Відповідач є громадянкою Російської Федерації з 2006 р. та постійно проживає в Російській Федерації. Продаж здійснено на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Купреєвою С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 5081. [PERSON] вважала, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому [PERSON] незаконно без її згоди уклав договір купівлі-продажу та розпорядився спільним майном, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. 15.09.2011 р. [PERSON] здійснила ремонт у квартирі за власний рахунок. Після проведення ремонту вартість спірної квартири збільшилась на 131400 грн. - на 32% порівняно з вартістю до проведення ремонту за рахунок затрат [PERSON] , тому вона вважала, що право власності на частину квартири підлягає визнанню за нею як спільна сумісна власність подружжя. Право власності на іншу частину квартири просила визнати за собою на підставі спадкування як за єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Ухвалою від 04.11.2020 р. відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом з призначенням розгляду в порядку загального позовного провадженням. В жовтні 2021 р. [PERSON] подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій вона позовні вимоги зменшила, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири. В обґрунтування заяви зазначила, що із матеріалів спадкової справи їй стало відомо про подання відповідачем [PERSON] заяви про прийняття спадщини від 26.06.2020 р, якою вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Про подання вказаної заяви [PERSON] не було відомо. Оскільки відповідач є донькою померлого [PERSON] , вона також є спадкоємцем за законом першої черги, а тому частка квартири, яка входить до складу спадкового майна підлягає поділу між позивачем та відповідачем в порядку спадкування. Ухвалою від 08.02.2022 р. провадження у справі було призупинено до залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою від 13.06.2022 р. поновлено провадження у справі. Ухвалою від 10.10.2022 р. залучено правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] , яка є спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім неї спадщину ніхто не прийняв. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував на тій підставі, що квартира належить відповідачу на праві особистої власності. Відзив на позовну заяву не подавав. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 10.02.1990 р. укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, актовий запис 116. 21.07.1998 р. під час перебування у шлюбі з [PERSON] за [PERSON] було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв. м., житловою площею 28 кв. м. на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого АТВТ «Київський меблевий комбінат» м. Києва. Згідно з довідкою № 12578693 від 24.06.2020 р. [PERSON] з 08.12.2009 р. її місце проживання в квартирі було зареєстровано. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис 5740. З матеріалів спадкової справи вбачається, що після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. заведено спадкову справу № 66015750. Спадкодавцями першої черги спадкування за законом є: дружина [PERSON] та донька [PERSON] . У встановлений законодавством строк спадкоємці подали заяви про прийняття спадщини. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з № 214952826 від 03.07.2020 р. вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] оформлено за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Купреєвою С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 5081. З договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2012 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що за договором продавець зобов`язався передати, а покупець зобов`язався прийняти квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму (п. 1.1. договору). Продаж квартири вчиняється за 311727,00 грн., які отримані продавцем до підписання договору (п. 2.1. договору). Відчужувана квартира набута продавцем внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить продавцю на праві особистої приватної власності, про що продавець письмовою заявою повідомив покупця (п. 1.7. договору). Судом встановлено, що 15.09.2011 р. [PERSON] здійснила ремонт у квартирі за власний рахунок, що підтверджується договором на поточний ремонт квартири та поставку обладнання від 15.09.2011 р., укладеним між [PERSON] та ТОВ «Компанія Сорбіт» як підрядником. За договором підрядник зобов`язався виконати роботи з поточного ремонту квартири [ADDRESS] за завданням замовника, та поставити замовнику погоджене сторонами обладнання, а замовник зобов`язався створити необхідні умови для виконання робіт, прийняти їх результат, прийняти обладнання та сплатити ціну, зазначену в договорі. Ціна договору становить 150000,00 грн. і включає в себе вартість робіт та вартість обладнання (п. 4.1 договору). Згідно з актом прийому-передачі виконаних робіт та обладнання від 14.12.2011 р. підрядником було виконано, а замовником прийнято роботи згідно з п. 1 акту. Відповідно до п. 2 акту підрядником замінено чи встановлено, а замовником прийнято обладнання. В п. 5 акту зазначено, що замовником проведено оплату виконаних робіт та переданого обладнання в повному обсязі та підрядник не має претензій до замовника стосовно оплати виконаних робіт та переданого обладнання. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна від 14.10.2020 р., складеного ТОВ «Експерт нерухомості-2015», оцінювач [PERSON] , визначено вартість квартири в три окремі етапи: Ретроспективна оцінка станом на 30.12.2010 р. (до проведення ремонту, курс 1 долару США - 7,9596 грн.) - 398300,00 грн. Ретроспективна оцінка станом на 30.12.2011 р. (після проведення ремонту, курс 1 долару США - 7,9898 грн.) - 529700,00 грн. Оцінка станом на 09.10.2020 р. (курс 1 долару США - 28,2836 грн.) - 1 264 700,00 грн. Зі звіту вбачається, що після проведення 15.09.2011 р. [PERSON] ремонту, вартість квартири збільшилась на 131 400,00 грн. при порівняно однаковому курсі валют. Вказане свідчить про збільшення вартості квартири на 32% порівняно з вартістю до проведення ремонту за рахунок затрат [PERSON] , що суд вважає істотним збільшенням вартості майна. За вказаних обставин позовні вимоги в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Так як квартира була спільною сумісною власністю подружжя, а оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 05.09.2012 р. підлягав нотаріальному посвідченню, суд погоджується з доводами позову, що для укладення такого договору необхідною була нотаріально посвідчена згода [PERSON] як другого з подружжя. [PERSON] згоди на укладення договору не надавала. Вказані твердження стороною відповідача не спростовані, докази надання такої згоди не надані. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ч. 4 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України в редакції від 13.06.2012 р. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Оскільки квартира належала на праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , укладення договору купівлі-продажу без письмової згоди [PERSON] суперечило положенням ст. 65 СК України, вказане призвело до порушення прав [PERSON] та протиправного позбавлення її власності. За вказаних обставин суд дійшов висновків про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.09.2012 р. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Як визначено п.п. 1.1. п. 1 Глави 11 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 20.03.2018 по справі № 910/1972/17, за загальним визначенням правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Правонаступництво може бути універсальним або частковим (сингулярним). За універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) переходять усі права і обов`язки того суб`єкта, якому вони належали раніше. За часткового (сингулярного) правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права і обов`язки. Правонаступництво є самостійною підставою заміни кредитора у зобов`язанні. Правонаступництво слід розглядати як певний юридичний механізм похідного правонабуття, за яким до правонаступника переходять суб`єктивні права та обов`язки попередника. Статтею 55 ч. 1 ЦПК України визначено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-44цс18, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, провадження № 12-14звг19. Згідно зі статтею 6 Конвенції доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний спосіб необхідно розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту) (справа «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (заява № 22414/93, пункт 145); справа «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02, пункт 75). Враховуючи ту обставину, що за [PERSON] підлягало визнання право власності на частку квартири, а правонаступником [PERSON] , яка померла [INFO] , є єдиний її спадкоємець [PERSON] , суд доходить висновку, що ефективним способом захисту прав позивача є визнання за [PERSON] права власності на частку у праві власності на квартиру, яка належала б [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 12191,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved