Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

[PERSON] 18.05.2023 звернулась до суду з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, в якому просила суд визнати незаконним наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 26.04.2023 №09-1135-04 про звільнення [PERSON] з 03.05.2023, поновивши її на посаді професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу до набрання рішенням суду законної сили. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено строк застосування (накладення) дисциплінарного стягнення, не отримано згоди профспілкового органу та пояснень [PERSON] , на засідання Вченої ради її не запрошено. Крім того, посилається на те, що наказом № 08-2707 від 28.10.2020 р. за підписом першого проректора з навчальної роботи [PERSON], позивача, як завідувача кафедри нотаріального та виконавчого процесу і адвокатури Інституту права переведено з 01.11.2020 року на посаду професора кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою Інституту права до проведення конкурсу на цю посаду, у зв`язку з реорганізацією кафедри нотаріального виконавчого процесу і адвокатури. Конкурс на посаду завідувача кафедри не проведений, контракт з позивачем не підписано, а тому трудовий договір, який розірвано оспорюваним у даному провадженні наказом, між позивачкою і відповідачем не існує. Оспорюваний наказ не містить посилань на норми закону, порушення яких свідчить про аморальну поведінку [PERSON] . Щодо суті обставин, які слугували підставою для її звільнення, зазначає, що не вчиняла жодного аморального проступку, матеріал, який був переданий нею та її співавтором [PERSON] був наданий для друку в Російській Федерації (далі за текстом - РФ) для міжнародного видання , використаний ворогом у зв`язку з веденням інформаційної війни проти Українців та її науковців. Вона надавала докази того, що підготована і направлена стаття була 03.12.2021, тобто до початку повномасштабного вторгнення РФ, не підписувала і не надавала її на друк 27.07.2022. Можливості зупинити її опублікування вона не мала. Також вважає, що відсутні підстави вважати, що вчинений нею проступок не сумісний з продовженням її роботи на посаді викладача. Тривалий процес притягнення її до відповідальності (з вересня 2022 по квітень 2023), з огляду на серйозність звинувачення, не стало підставою для її відсторонення від навчання студентів. Про засідання постійної комісії Вченої ради з питань етики від 21.03.2023 позивача повідомлено лише за день до нього, не надавши їй можливості особисто прийняти участь у засіданні. Ухвалою суду від 22.05.2023 було відкрито спрощене позовне провадження у цій справі. У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої заперечення наступним. 27 липня 2022 року був підписаний до друку та згодом виданий в РФ збірник «Правовые институты России и Франции»: Высшая школа правоведения; Институт государственной службы и управления Российской академии народного хозяйства и государственной службы при Президенте Российской Федерации, в якому на сторінках 119-141 опубліковано статтю авторів [PERSON] та [PERSON] «[INFO]». Тобто Збірник виданий на 9 році війни, яку розпочала Росія в Україні, а підписаний до друку через п?ять місяців після повномасштабного вторгнення рф на територію України, коли від дій росії вже загинули десятки сотень мирних українців, сотні дітей, коли вже було вчинено агресором численну кількість воєнних злочинів та терористичних актів, коли весь світ знав про звірства, вчинені окупантом у Бучі, Ірпені та Маріуполі. Не зважаючи на це, позивачка не лише подала статтю до друку, але і після повномасштабного вторгнення рф на територію України не відкликала її з друку. Сама стаття була направлена професорці [PERSON] професорці Інституту державної служби і управління Російської академії народного господарства та державної служби при президенті рф і не містить будь-яких посилань на правову систему Франці, а натомість автори критикують правову і судову систему України порівняно з російськими. У самій збірці [PERSON] позиціонує себе як професор кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка, дискредитуючи таким чином Університет. Такі дії позивачки не відповідають моральним устоям і цінностям сучасного українського суспільства. Відтак, особа, що їх вчинила не може сприяти вихованню патріотизму, утвердженню української національної та громадянської ідентичності, формуванню оборонної свідомості, особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватись Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України. Вважає, що дії відповідача щодо публікації статті вірно визначені як вчинення аморального проступку з огляду на те, що позивачка є викладачем і її особистий приклад, авторитет та високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Зазначає, що до осіб, яких звільнено на підставі п.3 ст.41 КЗпП України не застосовуються положення ст.ст.148, 149 цього Кодексу, оскільки розірвання трудового договору у цьому випадку не є заходом дисциплінарного стягнення. Посилається на відсутність необхідності отримання згоди профспілки на звільнення позивачки у зв`язку з положеннями ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вважає оспорюваний наказ таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки він містить всі необхідні реквізити та атрибути, висновок про аморальність вчинку таким, що був зроблений на підставі всіх даних та положеннях Статуту Університету, Законів України «Про освіту» та «Про вищу освіту». Вказує на те, що оспорюваний наказ був направлений на адресу позивачки 01.05.2023, крім того про звільнення вона була повідомлена методистом кафедри, а 03.05.2023 є останнім днем роботи позивачки. У відповіді на відзив, позивачка наполягає на задоволенні заявлених вимог, звертаючи увагу на те, що сам зміст статті не був причиною звільнення, посилання на її негативний зміст відносно правової системи України у порівнянні з правовою системою РФ це домисли відповідача, зазначені у відзиві. Акцентує увагу на те, що відповідачем не було оцінено її доводів щодо направлення статті у грудні 2021 року, кількість і перелік порушених нею актів збільшувався з моменту виявлення порушення до прийняття рішення про звільнення. Крім того, зазначає, що про засідання Етичної комісії вона була повідомлена за день до її проведення, на наступний день мала дві пари занять і з цієї підстави та у зв`язку зі станом здоров`я не змогла бути присутньою на засіданні. Пояснення у неї не відбирали, вона надала їх самостійно, оскільки не змогла бути присутньою на засіданні. Вважає, що постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992, якою визначено, що звільнення за вчинення аморального проступку не є заходом дисциплінарного стягнення суперечить положенням ст.147 КЗпП України. Після направлення пояснень Етичній комісії, з позивачем більше ніхто з цього приводу не спілкувався, рішення цієї комісії їй вручено не було. 03.05.2023 від методиста кафедри вона дізналась про звільнення. Крім того, зазначила, що після ознайомлення з протоколом засідання Етичної комісії вона виявила невідповідність її складу вимогам Етичного кодексу Університету, що є підставою вважати її нелегітимною. У запереченнях відповідач посилається на те, що висновок Етичної комісії носить рекомендаційний характер і не є єдиною підставою для звільнення позивачки. Зосереджує увагу на необґрунтованість тверджень позивачки щодо неможливості відкликання статті, вважаючи, що задля інтересів Університету, держави, позивачка могла це зробити. Директор інституту права не мала повноважень на відсторонення позивачки від роботи після з`ясування обставин публікації статті. Вважає, що Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 була прийнята в той час, коли КЗпП України вже діяв, а тому постанова Пленуму не може бути застарілою відносно положень Кодексу. Від часу виявлення вчинку до звільнення позивачки, з нею проводились роз`яснювальні бесіди керівника Інституту права щодо неприпустимості таких дій з закликами усвідомити їх аморальність. Відсутність контракту не є свідчить про відсутність між сторонами трудових відносин. В судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представниця відповідача проти позову категорично заперечувала. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом наступні. 27 липня 2022 року був підписаний до друку та згодом виданий в РФ збірник «Правовые институты России и Франции»: Высшая школа правоведения; Институт государственной службы и управления Российской академии народного хозяйства и государственной службы при Президенте Российской Федерации, в якому на сторінках 119-141 опубліковано статтю авторів [PERSON] та [PERSON] «[INFO]» (далі за текстом - посібник і стаття). 26.09.2022 проведено засідання Вченої ради Навчально-наукового інституту права (далі за текстом - Інститут) Київського національного університету імені Тараса Шевченка, на якому було заслухано питання про оцінку вчинку професора кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права [PERSON] , пов`язаного з публікацією до друку зазначеної статті. На цьому засіданні ухвалено, що відповідно Конституції України, законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, Етичного кодексу університетської спільноти, Закону України «Про припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ, 2019 р. та Постанови КМУ «Про денонсацію Угод в галузі освіти та науки з російською федерацією» від 24 березня 2022 року Вчена рада Навчально-наукового інституту права не сприймає, висловлює обурення та засуджує вчинок позивача, пов`язаний з публікацією цієї статті і вважає, що в умовах збройної агресії рф навіть опосередкована підтримка цих дій з боку наукової спільноти росії у вигляді наукової співпраці, такої як публікація в джерелах російської федерації, с несумісними: з вимогами, які ставляться до науково-педагогічного колективу інституту, порушує засадничі принципи етичної поведінки та завдає шкода репутації Університету загалом. У зв`язку з чим прийнято рішення, звернутися до Постійної комісії Вченої ради з питань етики Київського національного університету імені Тараса Шевченка з клопотанням розглянути вчинок професора [PERSON] , пов`язаний з публікацією статті, на предмет його відповідності Етичному кодексу університетської спільноти. Витяг з протоколу засідання Вченої ради від 26.09.2022 долучено до справи (а.с.90-91 і 232-235). При ознайомленні з протоколом всього засідання, судом було виготовлено копію протоколу, яка в повній мірі відображає розгляд питання про оцінку вчинку професора кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права [PERSON] , пов`язаного з публікацією до друку зазначеної статті. У виступі директора Інституту поінформовано членів Вченої ради про публікацію статті і поставила питання про визначення позиції Вченої ради щодо оцінки вчинку [PERSON] , проведено онлайн голосування, на якому одноголосно всіма членами Вченої ради у кількості 19 чоловік проголосовано «За» і ухвалено рішення, яке описано вище. При цьому суд звертає увагу на те, що зазначений протокол не відображає того, яке саме відношення до вчинку було запропоновано до голосування, хто його запропонував, чи вносились корективи до його змісту та/чи формулювань. 10.03.2023 Директор Інституту [PERSON] звернулась з листом до Голови Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON] (а.с.9), в якому зазначила, що в мережі інтернет набула широкого розголосу публікація статті [PERSON] та [PERSON] «[INFO]» в колективній монографії «Правовые институты России и Франции» - Москва: Высшая школа правоведения; Институт государственной службы и управления Российской акалемии народного хозяйства и государственной службы при Президенте Российской Федерации. - Москва: статут, 2022 - 810 с. (підписано до друку 27.07.2022 р.). Особливої шкоди репутації Університету надає афіліація КНУ авторів в цій публікації, оскільки Університет не проводить жодних спільних заходів з партнерськими організаціями країни-агресора вже з 2014 року, що відповідає позиції держави та моральним принципам як Університетської спільноти, так і громадянському обов`язку колективу. Колектив Інституту права вважає, що в умовах збройної агресії російської федерації навіть опосередкована підтримка цих дій з боку наукової спільноти росії у вигляді наукової співпраці, такої як публікація в джерелах російської федерації, порушує засадничі принципи, викладені в Кодексі етичної поведінки Університетської спільноти, що викликає природне обурення колективу Інституту права, провокуючи конфлікт за політичною та ідеологічною ознакою, і в цілому завдає шкоди репутації Університету. Також наукова співпраця суперечить Закону України Про припинення дії Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, 2019 р. та Постанові КМУ «Про денонсацію Угод в галузі освіти та науки з російською федерацією» від 24 березня 2022 року. 3 огляду на вище зазначене, у листі висловлено прохання розглянути на засіданні Етичної комісії вчинок професора [PERSON] та порушення нею норм Етичного кодексу університетської спільноти та вжити щодо неї відповідні заходи дисциплінарного виливу в разі підтвердження факту порушення зазначених норм. При цьому суд звертає увагу на те, що посилаючись у листі на широкий розголос публікації в мережі інтернет, директором Інституту до цього листа не додано будь-яких підтверджень цього, зокрема, публікацій, коментарів, статей. Таких доказів не надано і суду в ході розгляду справи. Представник відповідача посилалась на те, що не пам`ятає, де саме в мережі інтернет обговорювалась публікація статті, згадавши лише новину у телеграм-каналі « [INFO] », змісту якої, інформації щодо її поширення, коментарів та обсягу охоплення аудиторії, суду не надано. 21.03.2023 проведено засідання Постійної комісії Вченої ради з питань етики Київського національного університету імені Тараса Шевченка (за текстом - Етична комісія), на якому заслухано звернення Інституту до голови Вченої ради щодо публікації статті [PERSON] у колективній монографії, опублікованій у рф (а.с.92-98). У протоколі цього засідання зазначено про те, що напередодні запрошено на засідання професора [PERSON] , проте вона 21.03.2023 відмовилась брати участь у засіданні у зв`язку із станом здоров`я, направивши письмові пояснення. При цьому, ні зі змісту протоколу, ні з інших наданих доказів не вбачається можливим встановити коли саме було повідомлено [PERSON] про проведення засідання, а також про те, які саме питання будуть обговорюватись крім порушення правил Етичного кодексу. [PERSON] було надано пояснення Етичній комісії, копія яких долучена до позову (а.с.15-17). За наслідками обговорення питання, 21.03.2023 Етичною комісією було ухвалено рішення, яким рекомендовано визнати публікацію статті професора [PERSON] (у співавторстві з [PERSON] ) в колективній монографії, опублікованій у рф такою, що грубо порушує основоположні моральні цінності і принципи, задекларовані в Етичному кодексі університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка, суперечить Статуту Університету, рішенням Вченої ради та положенням законів України «Про освіту», «Про вищу освіту». Крім того, вважати вчинок професора [PERSON] , яка є викладачем і згідно закону має виконувати виховну функцію та бути патріотом України, аморальним проступком, який спричинив справедливе обурення і широкий суспільний резонанс, що шкодить як репутації колективу Інституту, Університету в цілому, так і академічній спільноті України, зокрема в умовах розв?язаної повномасштабної війни рф проти нашої держави і просити голову Вченої ради Університету [PERSON] скликати позачергове засідання Вченої ради для прийняття відповідного рішення у зв`язку з репутаційними ризиками для Університету, пов`язаними з публікацією статті. 10.04.2023 відбулось засідання Вченої Ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка, на якій було розглянуто питання щодо публікації статті (а.с.103-104) та ухвалено рішення, згідно якого вирішено вважати публікацію статті професора [PERSON] (у співавторстві з [PERSON] ) «[INFO]» в колективній монографії, виданій у рф, такою, що суперечить національним інтересам України, посягає На державці цінності, особливо в умовах військової агресії рф проти України, а відтак порушує основоположні моральні цінності і принципи, задекларовані в Етичному кодексі університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка, суперечить Статуту Університету, рішенням Вченої ради та положенням Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту» та визнати вчинок професора [PERSON] , яка є викладачем і згідно із законодавством виконує виховну функцію, аморальним проступком, що є не сумісним із продовженням роботи на науково-педагогічній посаді. Наказом Ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка №08-1135-04 від 26.04.2023 звільнено [PERSON] з посади доктора юридичних наук, професора, професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка (а.с.61). У цьому наказі зазначено, що у видавництві "Высшая школа правоведения; Институт государственной службы и управления Российской академии народного хозяйства и государственной службы при Президенте Российской Федерации" м. Москва, рф у 2022 році опубліковано розділ в колективній монографії "Правовые институты России и Франции" (назва розділу "Позитивизм в праве и верховенство права в судопроизводотве по гражданским делам") за співавторством професорки кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права [PERSON] та [PERSON] . Публікація підписана до друку 27.07.2022 р. - на 9 році війни росії проти України і після широкомасштабного її вторгнення. Такий вчинок професорки [PERSON] порушує основоположні моральні цінності і принципи, задекларовані в Етичному кодексі університетської спільноти Київського національного університету імені Тараса Шевченка, суперечить Статуту Університету, рішенням Вченої ради та положенням Законів України "Про освіту", "Про вищу освіту", а вчинок професорки [PERSON] , яка є викладачкою та згідно із законодавством виконує виховну функцію - аморальним, що несумісне із продовженням роботи на науково-педагогічній посаді. В якості підстав для винесення цього наказу зазначено витяг з протоколу №3 засідання Вченої ради навчально-наукового інституту права від 26.09.2022р., протокол №17 засідання Постійної комісії Вченої ради з питань етики Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 21.03.2023 р., витяг з протоколу №10 засідання Вченої ради Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 10.04.2023 р. Нормативно правове регулювання правовідносин, що входять до предмету доказування у цій справі. Частина 1 статті 6 Закону України «Про освіту» встановлює, що засадами державної політики у сфері освіти та принципами освітньої діяльності є, зокрема, виховання патріотизму. Пункт 1 статті 3 Закону України «Про вищу освіту» визначає, що державна політика у сфері вищої освіти грунтується на принципах сприяння утвердженню української національної та громадянської ідентичності, вихованню патріотизму, формуванню оборонної свідомості. Відповідно до частини 2 статті 54 Закону України «Про освіту», науково-педагогічні працівники зобов?язані настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України. Згідно із статтею 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком. Стаття 58 Закону України «Про вищу освіту» серед обов?язків науково-педагогічних працівників визначає зокрема: дотримуватися норм педагогічної стики, моралі, поважати гідність осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, прищеплювати їм любов до України, виховувати їх у дусі українського патріотизму і поваги до Конституції України та державних символів України; отримуватися статуту закладу вищої освіти, законів, інших нормативно-правових актів. Така підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов`язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників. Ураховуючи викладене, працівники, які виконують виховну функцію, - вчитель, педагог, вихователь - зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України. Статтею 41 КЗпП України передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. До кола осіб, які можуть бути звільнені на підставі цієї статті, належать працівники, які виконують виховні функції. Відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником. До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти. Виходячи з диспозиції норми пункту 3 статті 41 КЗпП України, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку є несумісним з продовженням роботи, що має виховну функцію. Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами (пункт 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Термін «аморальний проступок» є оціночним поняттям, оскільки не конкретизований законодавцем, а тому суду, як правозастосовному органу, надано можливість на свій розсуд надавати оцінку на підставі встановлених обставин справи щодо того, чи є ті чи інші діяння аморальним проступком. Зокрема, аморальним проступком можна вважати діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції конкретного працівника. Надаючи свою оцінку обставинам цієї справи, суд вважає за необхідне зауважити те, що загальновідомим є факт того, що війна РФ проти України триває з 2014 року, а 24.02.2022 відбулось і триває донині повномасштабне вторгнення РФ на територію України. Постановою КМ України від 24.03.2022 №355 денонсовано Угоду між Урядом України і Урядом Російської Федерації про співробітництво в галузі культури, науки і освіти, вчинену у м. Москві 26 липня 1995 р.; Угоду між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання, вчинену у м. Москві 26 травня 2000 р.; Угоду між Кабінетом Міністрів України і Урядом Російської Федерації про співробітництво в галузі атестації наукових та науково-педагогічних кадрів вищої кваліфікації, вчинену у м. Харкові 21 червня 2002 року. З наданих доказів вбачається, що 07.12.2021 авторами статті, зокрема [PERSON] , було направлено електронний лист на електронну пошту [INFO], у вкладеннях до якого містилась стаття під назвою «[INFO]», докази щодо цього було оглянуто судом за їх місцезнаходженням, про що складено протокол (а.с.199-225). Про публікацію цієї статті стало відомо в Україні у вересні 2022 року, після чого розпочато процедуру оцінки діяння [PERSON] , за наслідками якої Ректором прийнято рішення про її звільнення. Саме публікація цієї статті, на думку відповідача, висловлену у засіданнях вченої ради Інституту, Етичної ради, Вченої ради університету та у оспорюваному наказі, є аморальним проступком викладача - професора [PERSON] , за що її було звільнено. У відзиві на позов та у судових засіданнях представник відповідача посилалась на можливість відкликання [PERSON] цієї статті з друку, причому не зазначила про те, якими саме нормативно правовими документами передбачено саме такий порядок дій осіб, які в період до 24.03.2022 (тобто до денонсації відносин між державами у сфері науки) направили на опублікування наукові роботи до друку. Конституцією України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст.43). Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Жодним нормативно-правовим документом в Україні до 24.03.2022 не заборонено науковцям/викладачам публікувати свої наукові роботи у виданнях РФ, як і жодним не передбачено, що після початку повномасштабного вторгнення РФ до України ці особи мають вживати дій щодо припинення попередньо розпочатих проектів взагалі, а також того у який спосіб це має бути зроблено, з зазначенням наслідків щодо невчинення таких дій. При цьому, розцінюючи публікацію цієї статті як аморальний проступок, що призвів до звільнення позивача, відповідач у оспорюваному наказі не аргументував такий висновок положеннями чинного законодавства, Етичного кодексу університетської спільноти, Статуту Університету. Аналіз цих документів також не дає змоги дійти висновку, які саме їх положення порушено позивачем. Крім того, відповідачем не надано будь-яких доказів щодо того, яким чином відбувалась трудова діяльність позивача щодо навчання студентів у період після публікації статті і до моменту звільнення, чи допускала вона собі будь-які дії чи висловлювання, які б могли свідчить про неможливість подальшого продовження роботи, що має виховну функцію, виховання молоді у дусі патріотизму, любові до Батьківщини. На думку суду, наявність шкоди репутації колективу Інституту, Університету і академічній спільноті не доведено при звільненні позивача. Ці обставини не можуть свідчити про аморальність проступку, за відсутності фактів, які беззаперечно це підтверджують та доказів неможливості надалі продовжувати позивачу виконувати виховну функцію як педагогу. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання незаконним наказу ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка Володимира Бугрова за №08-1135-04 від 26.04.2023 про звільнення [PERSON] . Згідно ч.1 ст.235 КзпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З цих підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо поновлення [PERSON] на посаді професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 24.10.2023. Згідно ч. 2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.04.2019 року по 27.11.2019 року має бути здійснений у відповідності з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою KM України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідно до Довідки Київського національного університету імені Тараса Шевченка №513 від 16.08.2023 (а.с.187), середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1 612,27 грн. Виходячи з викладеного, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 03.05.2023 по 24.10.2023 року у розмірі 201 533,75 грн.(1 612,27 грн. х 125 роб. днів). При цьому, визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 162,53 грн.

Outcome: approved