Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 02.12.2019 р. між АТ «Банк Кредит\~Дніпро» та відповідачем укладено кредитний договір №22033000238244, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісії, передбачені договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом в установлені договором строки та виконати договірні зобов`язання в повному обсязі. Надання кредиту здійснено шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта: сума кредиту 123\~360,66 грн., дата надання кредиту 02.12.2019 р., кінцева дата погашення кредиту 02.12.2024 р., строк користування кредитом 60 місяців. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту з: 02.12.2019 по 01.04.2021 - 3% від суми кредиту; 02.042021 - 01.07.2022 2,5% від суми кредиту; 02.07.2022 01.10.2023 1,5% від суми кредиту; 02.10.2023 02.12.2024 - 0,925% від суми кредиту. Відповідач не дотримувався обов`язку зі сплати платежів з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячних комісій у вигляді щомісячних рівномірних платежів, які є обов`язковим платежем. Станом на 18.05.2023 р. загальних розмір заборгованості відповідача за кредитним договором за підрахунком позивача складає 163\~361,51 грн.: залишок строкового кредиту - 75\~934,12 грн.; залишок простроченого кредиту 30\~047,48 грн.; залишок прострочених відсотків 17,16 грн.; залишок прострочених комісій - 57\~362,75 грн. Про стягнення вказаної суми заборгованості з відповідача на користь позивача у позові заявлено відповідну вимогу. Представника позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, повідомив також про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи; проти заочного розгляду справи не заперечує. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 77-80 ЦПК України, 02.12.2019 р. між АТ «Банк Кредит\~Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір №22033000238244, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за його користування, комісії, передбачені договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом в установлені договором строки та виконати договірні зобов`язання в повному обсязі, що підтверджується відповідним договором (а.с. 9 11). Згідно договору від 02.12.2019 р., платежі за погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюються у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (п. 2.1). Укладаючи договір, його учасники погодили графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки за цим договором (а.с. 9). Згідно договору, платежі за додаткові /супутні послуги - інші послуги банку становлять 23\~876,26 грн. (а.с. 9). Станом на 18.05.2023 р. загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором за підрахунком позивача складає 163\~361,51 грн.: залишок строкового кредиту - 75\~934,12 грн.; залишок простроченого кредиту 30\~047,48 грн.; залишок прострочених відсотків 17,16 грн.; залишок прострочених комісій - 57\~362,75 грн. 12.02.2022 р. банк надіслав позивальнику вимогу про повернення кредиту та запропонував протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги повернути всю суму заборгованості за кредитним договором в сумі 127\~570,42 грн. в порядку та на умовах, визначених договором. Вимога позичальником не виконана. Правовідносини між сторонами в даній справі є договірними (виникли з кредитного договору №22033000238244 від 02.12.2019 р., що підтверджується відповідним договором, також відповідальності за його невиконання. Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2\~ст.\~1050\~ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ч. 1 ст. 612 ЦК України). У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме\~надання\~грошових коштів (кредиту)\~позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,\~а позичальник -\~повернення грошових\~коштів у розмірі та на\~умовах, визначених\~договором (аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі №279/4216/16-ц). Як встановлено судом, з боку позивача умови за договором були виконані, а з боку відповідача було допущено порушення умов виконання зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості за кредитним договором. Щодо розміру суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, банк скористався передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом та звернувся до позичальника з листом про повернення кредиту від 12.02.2022 р. Позичальник не повернув кредит у визначені у листі від 12.02.2022 р. строки. Виходячи з наведеного, оскільки кредитор звернувся до по позичальника з вимогою достроково повернути кредитні кошти така вимога автоматично змінює умови, порядок да строк дії кредитного договору, вважається, що настав строк виконання договору, а рішення суду згідно якого з позичальника стягується сума кредиту чи його частина або звертається стягнення на забезпечене майно по такому кредиту, є підтвердженням таких змін (правова позиція Великої Палати Верховного суду України , щодо правомірності нарахування процентів у зобов`язанні де була вимога кредитора достроково повернути позичені кошти (справа\~№ 310/11534/13-ц). У зв`язку з вищенаведеним вочевидь порушення прав кредитодавця з боку позичальника, тому порушені права позивача підлягають поновленню в обраний в даному позові спосіб (ст. 16 ЦК): з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишок строкового кредиту (75\~934,12 грн., залишок простроченого кредиту 30\~047,48 грн., залишок прострочених відсотків (17,16 грн.). Стосовно вимоги позову про стягнення 57\~362,75 грн. (прострочена комісія), то, відмовляючи в її задоволенні, суд керується наступним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою\~статті 215 ЦК України\~визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~статті 217 ЦК України\~недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Частинами першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга\~статті 627 ЦК України). Частиною четвертою\~статті 42 Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011\~у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11, частини восьмої статті\~18, частини третьої статті\~22 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також\~Законом України "Про захист прав споживачів". Так, за змістом частини п`ятої статті\~11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті\~18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~ (у редакції, чинній станом на 02.12.2019 р.) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої\~статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно зі\~статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Згідно з частиною третьою\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі N6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У\~постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N6-1746цс16\~зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі N 524/5152/15 (провадження N 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Виходячи з вищезазначеного, положення кредитного договору від 02.12.2019 р. про сплату позичальником на користь банку комісії суперечать положенням ст.ст. \~11,\~18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~і є нікчемними з моменту укладення договору. Умови договору про сплату позичальником на користь банку щомісячної комісії за обслуговування кредиту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі N 640/14229/15 (провадження N 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі N 677/1535/15 (провадження N 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі N 209/789/15 (провадження N 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі N 751/4015/15 (провадження N 61-8543св20). Частиною першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину недійсним не передбачено чинним законодавством; нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Нікчемність і,\~відповідно,\~недійсність з\~моментуукладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Так, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором, який наданий суду банком, складений без урахування наведених положень про нікчемність окремого пункту кредитного договору від 02.12.2019 р. (в частині комісії), підстави для стягнення комісії (залишок прострочених комісій) в сумі 57\~362,75 грн. відсутні. Щодо розподілу судових витрат. Питання про розподіл судових витрат вирішено судом у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2\~684,00 грн. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає присудженню до стягнення судовий збір в розмірі 1\~741,54 грн. (105\~998,76 х 2684,00 : 163361,51).

Outcome: partial