Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду 12 липня 2016 року з позовом до відповідача [PERSON] (том 1 а.с. 3-5) та просила суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , померлого [INFO] , складеного на користь відповідачки, посилаючись на наявність безпорадний стан заповідача при складанні оспорюваного заповіту. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що [INFO] помер її рідний батько [PERSON] . На момент його смерті у домоволодіння по [ADDRESS] , проживала його дружина [PERSON] . При житті вона, як донька, надавала батькові допомогу у веденні господарства, вони планували спільний бюджет, оплачували комунальні послуги та допомагали один одному. Вона постійно надавала батькові матеріальну допомогу на ремонт належного йому домоволодіння, несла витрати по лікуванню батька, здійснювала за ним догляд разом з членами її родини. В останні роки здоров`я батька погіршилось, він відносився до другої категорії осіб, постраждалих внаслідок катастрофи на ЧАЕС. Серед його хвороб серцево-судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця, склерози, тощо, тому почастішали випадки не сприйняття ним дійсних подій. При житті батько перебував на обстеженні у невропатолога та психіатра, однак спроби поліпшити його психічний стан позитивного результату не мав. На день посвідчення заповіту на користь [PERSON] , у батька спостерігався процес психічного розладу, складається уява, що відповідачка скористалась безпораднім станом батька з метою заволодіння належним йму домоволодінням та примусила [PERSON] заповісти йому все домоволодіння. При цьому відповідача повністю відсторонилась від поховання [PERSON] , нею, як донькою, було організовано та оплачено повністю поховання батька. Тому просить задовольнити вимоги. У ході розгляду справи позивач [PERSON] вимоги позову уточнила, в редакції уточненого позові від 24 квітня 2017 року (том 1 а.с. 98-101) уточнивши перелік третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 27 липня 2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 08 вересня 2016 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів шляхом забезпечення. Витребувано у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Умріхіної К.А. засвідчену копію заповіту [PERSON] , який помер [INFO] , складений на ім`я [PERSON] . Ухвалою суду від 08 вересня 2016 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів шляхом забезпечення. Витребувано в Обласному комунальному закладі «Гейківська психоневрологічна лікарня та Обласному комунальному закладі «Психоневрологічний диспансер м. Кривий Ріг інформацію про перебування на обліку у лікаря-психіатра [PERSON] , який помер [INFO] , який за життя проживав по [ADDRESS] . Витребувано в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» та КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 5» медичні картки стаціонарного хворого з виписними епікризами, історії хвороб [PERSON] , який помер [INFO] , який за життя проживав по [ADDRESS] ; Ухвалою суду від 31 жовтня 2016 року частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів шляхом забезпечення. Витребувано в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 4» медичні картки стаціонарного хворого з виписними епікризами, історії хвороб [PERSON] , який помер [INFO] , який за життя проживав по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10 липня 2017 року за клопотанням представника позивача витребувано від приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Умріхіної Клавдії Андріївни копію спадкової справи, яка відкрита після смерті спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] . Витребувано в Сьомій криворізькій державній нотаріальній конторі документи та витяги з реєстром справ, які долучались та заповнювались при посвідченні заповіту в квітня 2005 року [PERSON] на користь [PERSON] від 02.04.2005 року за № 1380, який був посвідчений у квітні 2005 року державним нотаріусом Лігутою Ларисою В`ячеславівною. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року за клопотанням представника позивача витребувано з Відділення виконавчої дирекції Фонду в місті Кривому Розі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Дніпропетровській області, особову справу та медичні документи відносно [PERSON] , [INFO] , який на протязі з 1992 року по 18.01.2016 року перебував на обліку та отримував соціальну допомогу по втраті працездатності від нещасного випадку на виробництві. Витребувано з Державного підприємства «Українського науко-дослідницького інституту промислової медицини», медичні документи відносно [PERSON] , [INFO] , який перебував на медичному обліку та проходив лікування. Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України та на вирішення експертів поставлено питання щодо того, чи страждав за життя померлий, [INFO] [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання та чи усвідомлював померлий [PERSON] , [INFO] , значення своїх дій і чи міг керувати ними під час укладення заповіту 02.04.2005 на ім`я [PERSON] на усе належне йому майно. Провадження зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 11 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі у зв`язку з повідомленням експертної установи про відсутність оплати за проведення експертизи. Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, до суду вкотре надійшли заяви позивача [PERSON] та представника позивача адвоката Стельмаха В.В. про відкладення розгляду справи: позивач у зв`язку з перебуванням у відпустці, представник позивача у зв`язку із зайнятістю і іншому процесі. Суд критично відноситься до указаної позивачем підстави відкладення розгляду справи з огляду на неодноразову повторність такого відкладення (з тієї ж самої підстави) та відсутність доказів поважності неявки позивача у судове засідання: перебування позивача у відпустці за місцем роботи не звільняє її від обов`язку явки в судове засідання, ініційоване за її ж позовом. Заявник же зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989). При цьому з моменту подання позовної заяви до суду (більше 7 років тому) позивач [PERSON] мала достатньо часу для подання необхідних доказів, врегулювання позиції зі своїм представником, уточнення заявлених вимог, тощо. Представник відповідача адвокат Брюховецький М.М. звернувся до суду із заявою про винесення рішення у справі, враховуючи чергову неявку позивача та її представника, проти вимог заперечує. Ураховуючи викладене, підстав для відкладення розгляду справи суд не вбачає, тому оскільки чергова неявка позивача та її представника, які мали можливість надати пояснення у судових засіданнях, не перешкоджає розгляду справи по суті, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим закінчити розгляд справи у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У письмових запереченнях (том 1 а.с. 31-32) відповідачкою [PERSON] зазначено, що обставина наявності у [PERSON] за життя психічного розладу не підтверджена ніякими належними доказами при цьому пояснення свідків, на які посилається позивач, не є належними доказами, оскільки пересічна особа не може виступати спеціалістом щодо психічного здоров`я. У тексті позову [PERSON] указує про наявність психічного розладу у свого батька на день посвідчення заповіту, проте коли саме відбулося посвідчення заповіту, їй не відомо, тому викликають сумніви такі посилання в конкретний, але невідомий позивачці час. Заповіт на її ім`я було складено задовго до смерті [PERSON] , навіть задовго до його чисельних захворювань в останні роки життя. На момент складання заповіту [PERSON] не знаходився в безпорадному стані, його стан був перевірений нотаріусом, яка переконалася в тому, що заповіт складено при здоровому глузді та без всілякого примусу. До останнього вони з чоловіком жили у хороших стосунках, вона доглядала його під час хвороби в останні місяці життя, отримавши свідоцтво про смерть [PERSON] понесла більшість розходів на організацію його поховання: на організацію поминального обіду, купівлю труни та іншої ритуальної атрибутики, замовлення катафалку, вінків, тощо, що підтверджується копіями чеків. Причиною смерті [PERSON] є серцево-судинна недостатність та атеросклеротична хвороба серця, ніякого зв`язку з психічним розладом ця хвороба не має. Тому відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Згідно зі статтею 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [INFO] помер [PERSON] (том 1 а.с. 14 копія свідоцтва). Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 15656 від 20 січня 2016 року, причина смерті [PERSON] серцево-судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця (том а.с. 15 копія свідоцтва). За життя [PERSON] 02 квітня 2005 року склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори Лігутою Л.В., відповідно до тексту якого [PERSON] заповідав усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту а також ті права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті [PERSON] , 1950 року народження (том 1 а.с. 234 копія заповіту). При цьому за повідомленням завідувача Сьомої криворізької державної нотаріальної контори від 10.08.2017, заповіт від імені [PERSON] посвідчено 02 квітня 2005 року державним нотаріусом Лігутою Л.В. за реєстровим № 1380, а не 01 квітня 2005 року, як зазначено у тексті посвідчу вального напису вказаного заповіту. Нотаріусом Лігутою Л.В. допущено технічну помилку, яка не ставить під сумнів зміст заповіту. Дата посвідчення заповіту у електронному реєстрі внесена вірно «02.04.2008», дата реєстрації «15.04.2005» реєстратор Ставніченко Олена Петрівна (реєстрація здійснена реєстратором Ставнічено О.П., оскільки доступ до електронних реєстрів станом на 2005 рік у нотаріусів був обмежений через відсутність технічної можливості працювати в електронних реєстрах) (том 1 а.с. 238) Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , як на підставу своїх порушених прав, зазначала, що заповіт від 02 квітня 2005 року складений [PERSON] всупереч вільному волевиявленню заповідача, оскільки на час складання заповіту у нього спостерігалися психічні розлади. Посилаючись на положення статті 1257 ЦК України, позивач вказував, що у разі визнання судом недійсним заповіту від 02 квітня 2005 року, будуть відновлені її спадкові права на майно, як спадкоємиці першої черги за законом Відповідно до статей 1233, 1234\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Статтею 1247\~ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251?1252 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 1254\~ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Стаття 1257\~ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За повідомленням Комунального закладу «Гейківська психоневрологічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 29.09.2016, наданого на виконання ухвали суду від 08.09.2016, [PERSON] на лікуванні не перебував, на обліку не перебуває, в архівних книгах не значиться. Медичний заклад стаціонарного профілю, поліклінічного відділення не має (том 1 а.с. 47). На виконання ухвали суду від 08 вересня 2016 року Комунальний заклад «Криворізька міська лікарня № 5» Дніпропетровської обласної ради» за вих.. від 30.09.2016 повідомила про відсутність на стаціонарному лікуванні у їх закладі [PERSON] у період з 01.01.2000 по 18.01.2016 (том 1 а.с. 49). На виконання ухвали суд адміністрація Комунального закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» листом від 26.09.2016 повідомила, що [PERSON] під наглядом лікаря-психіатра не перебував, за медичною допомогою не звертався (том 1 а.с. 51). Комунальним закладом «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» Дніпропетровської обласної ради» листом від 21.11.2016 повідомила про направлення до суду історій хвороб на [PERSON] про знаходження його на стаціонарному лікуванні в цереброваскулярному відділенні з 14.03.2010 по 01.04.2010 та хірургічному відділенні з 15.05.2013 по 28.05.2013 (том 1 а.с. 67). На запит суду від 01.11.2016 щодо видачі медичної картки [PERSON] , Комунальним закладом «Криворізька міська клінічна лікарня № 4» Дніпропетровської обласної ради» листом від 01.12.2016 повідомлено про відсутність звернень [PERSON] у період з 01.01.2015 по 17.01.2016 до медичного закладу за допомогою, на стаціонарному лікуванні він не знаходився, по журналах приймального відділення не зареєстрований (том 1 а.с. 74). На виконання ухвали суду від 12 грудня 2018 року Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» за вих. від 25.01.2019 надано завірені належним чином копії медичних документів [PERSON] , [INFO] та повідомлено, що рішенням лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 24.10.2002 у [PERSON] встановлено діагноз: вібраційна хвороба першої-другої стадії, сидром полірадикулоневропатії переважно на шийному рівні з плечолопатковим пері артрозом, гіпотрофіями м`язів кистей, початковими проявами артрозу колінних суглобів. Захворювання професійне (том 2 а.с. 46-71). Згідно медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, станом на дату огляду 01.10.2004 та сертифікату про проходження наркологічного огляду станом на 01.10.2004, у [PERSON] психіатричні та наркологічні протипоказання до провадження відсутні (том 1 а.с. 84,85 копії довідки, сертифікату) Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада\~2022 року у справі № 368/953/19. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність\~особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Верховний Суд у постанові від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц вказав, що суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки позивач не довів наявність підстав, передбачених частиною другою\~статті 1257\~ЦК України для визнання недійсним заповіту. За обставинами цієї справи, під час складення заповіту заповідач не виявляла ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Дана обставина підтверджена висновком судово-психіатричного експерта, зробленого за результатами проведення посмертної судової психіатричної експертизи. У цій справі за клопотанням позивача [PERSON] ухвалою суду від 17 квітня 2019 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу на предмет встановлення наявності на дату складання заповіту у [PERSON] тимчасового психічного розладу, нервового потрясіння або психічного захворювання, однак 07.12.2020 справа повернута експертною установою у зв`язку з клопотанням експертів про надання додаткових матеріалів (том 2 а.с. 97-98). За майже три роки після указаного клопотання експертів, суд задовольнити його так і не зміг у зв`язку у тому числі й відсутністю письмових доказів, затребуваних експертами (відомості про перебування на наркологічному обліку, психіатричного огляду) та відсутністю свідків зі сторони позивача, явку яких вона зобов`язана була забезпечити в силу принципів змагальності та диспозитивності (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі № 465/4873/20 (61-6627св23). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, установивши, що позивач не довела за допомогою належних та допустимих доказів ту обставину, що [PERSON] на час складання оспорюваного заповіту 02 квітня 2005 року перебував у стані, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі (постанова Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 607/22488/20 (провадження № 61-10826св23), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи відмову у задоволенні вимог позивача, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed