Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, з 14.12.2007 року по 23.06.2022 рік позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі. Рішенням Володимирецького районного суду від 23.05.2022 року шлюб, укладений між [PERSON] , до [PERSON] , був розірваний. За час перебування у шлюбі за спільні кошти та спільними зусиллями позивачем та відповідачкою придбано нерухоме майно, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Купівля квартири була здійснена відповідно до договору купівлі-продажу №1458 від 17.10.2014 року. Спільними коштами подружжя також було придбано ряд побутової техніки, яка знаходиться у спірній квартирі подружжя, а саме: холодильник; плита з духовкою; телевізор; диван розкладний; шафа у вітальні; барна стійка та шафа для посуду; кухня у кількості 9 тумбочок та раковина; шафа купе у прихожій; ліжко двухспальне дерев`яне; шафа купе у спальні; комод з 5 тумбочок дерев`яний; тумба під телевізор; пральна машина Аtlant на 4,5 кг.; гідробокс; бойлер Аriston; раковина із шухлядами; шафа для ванни; унітаз; комплект з шафи та комп`ютерного столу; комп`ютер монітор Philips; комп`ютерний системний блок DTS; диван дитячий. Позивач вважає за доцільне позивачу виділити у особисту приватну власність майно, яким він користується: телевізор (орієнтовна вартість 9 000 грн.); диван розкладний (орієнтовна вартість 8 000 грн.); шафа у вітальні (орієнтовна вартість 8 000 грн.); Загальна вартість виділеного позивачу майна становить: 25000 грн. Позивач вважає за доціальне виділити відповідачці у особисту приватну власність майно, яким вона користується: ліжко двохспальне дерев`яне (орієнтовна вартість 10 000 грн.); шафа купе у спальні (орієнтовна вартість 8 000 грн.); комод з 5 тумбочок дерев`яний (орієнтовна вартість 4 000 грн.); комплект з шафи та комп`ютерного столу (орієнтовна вартість 3 000 грн.); комп`ютерний монітор Рhilips (орієнтовна вартість 5 000 грн.); комп`ютерний системний блок DTS (орієнтовна вартість 5 000 грн.); диван дитячий (орієнтовна вартість 3 000 грн.) Загальна вартість виділеного відповідачці майна становить: 38 000 грн. Загалом вартість майна становить 63 000 грн. Якщо виходити з принципу рівності часток то кожному з подружжю повинно бути виділено майно на 31500 грн. У зв`язку з тим, що позивачу виділено майно на меншу суму, позивачу відповідач повинен компенсувати в грошовому еквіваленті різницю між належною часткою та фактичною (31 500 грн. - 25 000 грн.=6 500 грн.) Також позиввач зазначає, що [PERSON] , з 17.01.2000 року по 20.10.2010 року займався підприємницькою діяльністю, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Із зайняття підприємницькою діяльністю позивач отримував дохід. Дані кошти збирались для утримання сім`ї та для сімейних потреб, так як відповідачка не працювала. Загалом позивачем за час перебування з відповідачкою в шлюбі було зароблено 5000 доларів США, що станом на дату подачі позову становить 198 950 гривень (за курсом 39.79 грн. за 1 дол. США в банках Рівненської області). Дані кошти зберігались в готівковій формі в квартирі подружжя. Відповідно до ч.2 ст. 61 СК України, дані грошові кошти в сумі 5000 доларів США, що в національній валюті становлять 198 950 грн. є об`єктом права спільної сумісної, який ділиться між подружжям в рівних частинах по 1/2. Отже, кожному з подружжя повинно належати по 99 475 гривень. Відповідачка без згоди позивача на власний розсуд використала дані кошти: частину коштів перерахувала на банківський рахунок свого брата [PERSON] , [INFO] , частину коштів перерахувала на свій та дочки [PERSON] , [INFO] банківські рахунки. Згоду на передачу коштів іншій особі позивач не давав та йому стало відомо про це нещодавно. Відповідачка в добровільному порядку не віддає належну частку грошових коштів позивачу, так як кошти перебувають на її та дитини банківських рахунках, до яких позивав не має доступу. Домовитись про порядок поділу майна, придбаного ними в період шлюбу, зокрема спірної квартири, побутової техніки та наявних в ній мебілів вони не змогли, тому позивач змушений звернутись до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частини квартири та з одночасним виділення певно майна закожним із сторін в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду, оскільки в позасудовому порядку вирішити спірні питання сторони не змогли. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 30.08.2022 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 06.09.2022 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк представником відповідачки адвокатом Крестинською Л.А., було подано відзив на цивільний позов, в якому вказала, що частково визнають заявлені вимоги в частині що стосуються поділу спільної квартири. Однак що стосується поділу побутової техніки та мебілів вважають його нерівноцінним та надають свій варіант розподілу спірного майна. Що стосується спірних грошови коштів, то в цій частині заявлених вимог позивачка та її представник заявлені вимоги не визнають в повному обсязі оскільки викладені обставини не мають під собою підгрунтя та не відповідають дійсності. Тому в цій частині просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 16.01.2023 року було задоволено клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 19.09.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило та процесуальних дій не вчинялось. В судовому засіданні позивач [PERSON] , та представник позивача адвокат Яременка В.В., наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] , та представник відповідачки адвокат Крестинська Л.А., в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та доводів позовної заяви, посилаючись на пояснення виклвдені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, прийшов до наступних висновків. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України Судом встановлено, що з 14.12.2007 року по 23.06.2022 рік позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі. Рішенням Володимирецького районного суду від 23.05.2022 року шлюб, укладений між [PERSON] , до [PERSON] , був розірваний. За час перебування у шлюбі за спільні кошти та спільними зусиллями позивачем та відповідачкою придбано нерухоме майно, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу №1458 від 17.10.2014 року. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №28241415 від 17.10.2014 року, право власності на квартиру, у подружжя виникло внаслідок його купівлі. Також сторони не заперечували факт придбання ними за спільні кошти подружжя також було придбано ряд побутової техніки, яка знаходиться у житловому будинку подружжя, а саме: холодильник; плита з духовкою; телевізор; диван розкладний; шафа у вітальні; барна стійка та шафа для посуду; кухня у кількості 9 тумбочок та раковина; шафа купе у прихожій; ліжко двухспальне дерев`яне; шафа купе у спальні; комод з 5 тумбочок дерев`яний; тумба під телевізор; пральна машина Аtlant на 4,5 кг.; гідро бокс; бойлер Аriston; раковина із шухлядами; шафа для ванни; унітаз; комплект з шафи та комп`ютерного столу; комп`ютер монітор Philips; комп`ютерний системний блок DTS; диван дитячий. Факт наявності даного майна підтверджується копіями накладних № 219, №211, №155 які видані ПП [PERSON] . Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 та у постанові від 03.04.2020 у справі №286/1537/16-ц Судом достовірно встановлено, що майно набуте в період шлюбу [PERSON] , та [PERSON] , а саме: нерухоме майно - квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також частина наявних в ній меблів та побутової техніки є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи, що зазначена обставина визнається сторонами у справі. Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідача та її представника про те, що частина меблів та комп"ютерна техніка придбані для неповнолітньої дитини і використовуються виключно нею, а тому не можуть бути віднесені до спільного майна подружжя. Згідно до ч. І статті 174 Сімейного кодексу України, майно, придбане батьками або одним із них для забезпечення розвитку, навчання та виховання дитини (одяг, інші речі особистого вжитку, іграшки, книги, музичні інструменти, спортивне обладнання тощо), є власністю дитини. Тому комплект з шафи та комп"ютерного столу (орієнтовна вартість 3000 грн), комп`ютер монітор Philips (орієнтовна вартість 5000 грн); комп`ютерний системний блок DTS (орієнтовна вартість 5000 грн); диван дитячий (орієнтовна вартість 3000 грн), а всього майно загальною вартістю 16000 грн. не є спільним майном подружжя і не підлягає поділу. Також, відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Так, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, встановивши обсяг спільно нажитого сторонами за час спільного проживання майна, з`ясувавши джерело і час його придбання, врахувавши презумпцію рівності часток, а також положення статті 71 СК України, встановивши, що спірне нерухоме майно квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є неподільною річчю, суд прийшов до висновку що розподіл цього спільного майна подружжя та виділ в натурі кожному з подружжя його частки є неможливим. В той же час, позовних вимог про присудження квартири одному із подружжя із виплатою іншому компенсації частини вартості сторонами не заявлено. З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що в даний час сторони та їх неповнолітня дитина спільно користуються вказаною квартирою, і між ними в цілому встановлено порядок користування житлом - кожен користується однією житловою кімнатою, а кухня, коридор, ванна та вбиральня перебувають у спільному користуванні. З урахуванням викладеного, суд констатує, що у разі виникнення спорів з приводу порядку користування квартирою, або в разі неможливості її спільного використання, сторони в подальшому вправі звернутись до суду, обравши належний та ефективний спосіб захисту права. Що стосується визнання спільною сумісною власністю та поділ з грошовою компенсацією меблів та побутової техніки, то з цього приводу суд прийшов до наступних висновків. Враховуючи пояснення сторін та надані ними письмові докази, до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] слід віднести: холодильник SHAIGE; плита з духовкою BOSH; барна стійка та шафа для посуду; кухня у кількості 9 тумбочок та раковина; шафа-купе у прихожій; тумба під телевізор; пральна машина Аtlant на 4,5 кг.; гідробокс; бойлер Аriston; раковина із шухлядами; шафа для ванни; унітаз - вказане майно розміщене у вказаній вище квартирі, і використовується сторонами спільно, в інтересах кожного із співвласників житла та їх неповнолітньої дитини. При цьому, відповідачка визнала позовній вимоги в цій частині. Крім того, до спільного сумісного майна подружжя належать також наступні речі, які підлягають фактичному поділу між сторонами - телевізор (вартість 9 000 грн.); диван розкладний (вартість 8 000 грн.); шафа у вітальні (вартість 8 000 грн.); ліжко двохспальне дерев`яне (вартість 10 000 грн.); шафа купе у спальні (вартість 8 000 грн.); комод з 5 тумбочок дерев`яний (вартість 4 000 грн.); шафа (вартість 3000 грн), всього на загальну суму 50000 грн. Оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає необхідним вимоги позивача в частині визнання спільною сумісною власністю меблів та побутової техніки та їх поділ між подружжя задовольнити частково, поділивши майно з урахуванням інтересів кожного зі сторін та з урахуванням інтересів їх спільної дитини. Що стосується вимог позивача про поділ майна подружжя в частині грошових коштів в розмірі 5000 доларів США, то в цій частині позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, позивач [PERSON] не надав суду жодних доказів, які б підтвердили наявність у подружжя готівкових грошових коштів в сумі 5000 доларів США, де вони зберігались, джерело їх походження, їх кількість тощо, а також факт їх використання відповідачкою у власних інтересах. При цьому, таких доказів не здобуто і після витребування судлом за клопотанням позивача та його представника інформації про рух коштів на банківських рахунках відповідачки та неповнолітньої [PERSON] , оскільки надані АТ КБ "Приватбанк" довідки не підтвердили тверджень позивача. В той же час, пояснення відповідача в цій частині є логічними, послідовними і не суперечать іншим докаазам, дослідженим судом. Зокрема, [PERSON] пояснила суду, що як і позивач, вона була приватним підприємцем, тому на карту зараховувались кошти, які вона отримувала в ході підприємницької діяльності. Також перед виїздом на тимчасові заробітки за межі України, в т.ч. до Литви, до Республіки Польща, з метою безпеки та збереження коштів [PERSON] в Володимирці клала готівкові кошти в гривнях на банківський рахунок, а в подальшому знімала ці кошти в еквіваленті євро. Такі пояснення відповідача повністю підтверджуються довідкою №59AD0FMIQIUNM5UG від 15.02.2023 року. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині поділу між подружжям 5000 доларів США є недоведеними і задоволенню не підлягають. З приводу розподілу судових витрат судом встановлено наступне. У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як це вбачається зі ст.141 ч.1 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даній справі судові витрати складаються з судового збору, яий сплачений позивачем в розмірі 1244,75 грн., а оскільки позовні вимоги задоволені частково, тому з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, виходячи з наступного розрахунку - всього позивачем заявлено позовні вимоги на суму 124475 грн, з яких задоволено судом позовні вимоги на суму 25000 грн, що становить 20% або 1/5 частину заявлених вимог. Відтак, стягненню в користь позивача підлягає 1/5 частина сплаченого ним судового збору в сумі 248,95 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial