Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

5 вересня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Радехівської міської ради Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що [PERSON] звернулась із заявою про оформлення спадщини до Радехівської державної нотаріальної контори. Проте, листом від 25.05.2023 № 176/01-16 їй було відмовлено в оформленні спадщини після померлої гр. [PERSON] , оскільки Державний акт на право власності на земельні ділянки було видано після смерті спадкодавця. Отож, просить суд: визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця - [PERSON] , яка померла [INFO] , що належали їй на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №028716, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 29.12.1999 за №4885, а саме: земельну ділянку, загальною площею 0,0940 гектарів; земельну ділянку, загальною площею 0,2179 гектарів, земельну ділянку, загальною площею 0,2811 гектарів (а.с.3-12). 5 вересня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.17). Ухвалою судді від 7 вересня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.1-2). Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не прибула. 5 вересня 2023 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовільнити (а.с.18). Відповідач Радехівська міська рада Львівської області у підготовче судове засідання не прибули. Подали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі (а.с.21). З урахуванням наведеного, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України та ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи проведено за відсутності учасників справи, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно із ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст. 206-207 ЦПК України. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити, виходячи з таких міркувань. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд установив, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] у віці 76 років у селі Дмитрів Радехівського району Львівської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 24, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 21 жовтня 1996 року, виданим Дмитрівською сільською радою Радехівського району Львівської області (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] в селі Дмитрів Радехівського району Львівської області, про що зроблено відповідний запис №32 від 20 травня 1945 року. У графі про батьків зазначено, що батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.9). Із свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 11 червня 1964 року, видно, що [PERSON] та [PERSON] одружилися 11 червня 1964 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено запис №11. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловікові та дружині - [PERSON] (а.с.8). З довідки Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області № 588 від 4 червня 2018 року, видно, що спадкодавець [PERSON] , яка померла [INFO] , проживала і на день смерті була зареєстрована на [ADDRESS] . Від імені гр. [PERSON] , виконкомом Дмитрівської сільської ради не посвідчувався заповіт. З нею на день смерті були зареєстровані наступні особи: дочка - [PERSON] , [INFO] ; внук - [PERSON] , [INFO] (помер [INFO] ); дружина внука - [PERSON] , [INFO] ; правнук - [PERSON] , [INFO] , правнучка - [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Як видно з вищезазначеного, на момент смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , разом з нею спільно проживала разом із сім`єю її дочка [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном та продовжувала розпоряджатися ним після смерті своєї матері. Після смерті спадкодавця [PERSON] відкрилася спадщина та залишилось спадкове майно, зокрема, на земельні ділянки, загальною площею 0,5929 га, що складається з трьох земельних ділянок, площами: 0,0940 гектарів (кормових угідь), 0,2179 гектарів (кормових угідь) та 0,2811 гектарів (ріллі), що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Радехівської міської ради Львівської області (до адміністративної реформи були розташовані на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області), що належали [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №028716, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 29.12.1999 за №4885 (а.с.12, 12-зворот). [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Медведюк З.С., проте нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки Державний акт на право власності на земельні ділянки було видано уже після смерті спадкодавця (Лист Радехівської державної нотаріальної контори від 25.05.2023 року № 176/01-16, а.с.14). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №72679718 від 01.06.2023 видно, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилася (а.с.15). Розбіжності в записах щодо імен [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] у Свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] від 21 жовтня 1996 року, Свідоцтві про народження, серії [NUMBER] , та Державному акті на право приватної власності на землю, серії IV-ЛВ №028716, усунуті Експертним висновком № 056/1583-n від 23.10.23 (а.с.25). Інших осіб, які б претендували на майно, ні за законом, ні за заповітом немає. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до ст. 12, 229 ЦПК України такі докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. 529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно із ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526 ЦК УРСР). Як видно із ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР). Таким чином, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] спадщину прийняла її дочка [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. Оскільки, у цьому випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що Державний акт про право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №028716 виданий 29 грудня 1999 року, тобто після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно із ст. 81, 131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачем, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що потрібно задовольнити. У зв`язку з клопотанням позивача, суд не вирішує питання розподілу судових витрат.

Outcome: approved