Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

04 серпня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» із вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві (а. с. 1-5). В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 29 лютого 2000 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи гірником очисного забою з повним робочим днем в шахті. Наказом від 15 червня 2012 року його було звільнено з підприємства відповідача, за власним бажанням. Вказує, що за час роботи на підприємстві відповідача він набув хронічних професійних захворювань. Відповідно до п. 7 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 13 січня 2022 року, затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, у позивача встановлено наявність професійних захворювань, а саме: хронічна радикулопатія L5,S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. Пневмоконіоз (t/p, 2/2, рі), ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.). Разом з цим, зазначено, що професійне захворювання у нього виникло у зв`язку із недосконалістю технологічного процесу та тривалим часом роботи [PERSON] , в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу на різних підприємствах вугільної промисловості. При цьому, вказано, що раніше у позивача хронічних захворювань виявлено не було. Натомість, причинами виникнення професійного захворювання є: важкість праці, статичне навантаження: ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» важкість праці: потужність зовнішньої роботи: при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба 191,3 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; при роботі з переважною участю м`язів плечового поясу 120,8 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну 35 кг, при нормативному значенні 30 кг; робоча поза: перебування у незручній позі 40 % часу зміни, при нормативному значенні до 25 % часу зміни; нахили корпусу >300- 160 разів за зміну, при нормативному значені 50-100 разів за зміну; пил фіброгенної дії: концентрація пилу переважно фіброгенної дії складала на: ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» - 53,6 мг/м3 при граничнодопустимій концентрації = 10 мг/м3. При цьому зазначає, що згідно довідки МСЕК від 22 лютого 2022 року серії 12 ААА № 106472 йому встановлено 65 % втрати працездатності за професійним захворюванням та, відповідно до довідки МСЕК 22\~лютого 2022\~року серії\~12\~ААА №\~106472\~ первинно\~встановлено третю\~групу інвалідності\~за професійним\~захворюванням безстроково\~й протипоказано\~важку фізичну\~працю.\~Вказує,\~що у\~зв`язку з\~вказаним хронічним\~професійним захворюванням\~порушено та\~порушуються його\~нормальні життєві\~зв`язки,\~він позбавлений\~можливості реалізовувати\~свої звички\~та бажання.\~Тривалий процес\~лікування,\~позбавляє його\~можливості вести\~повноцінний спосіб\~життя.\~З моменту\~отримання хронічного\~професійного захворювання,\~він постійно\~відчуває фізичні\~страждання та\~біль,\~обґрунтовані важкістю\~самопочуття та\~особливостями лікування.\~Окрім того,\~внаслідок отриманих\~хронічних професійних\~захворювань,\~що супроводжується\~значною втратою\~працездатності,\~систематично необхідністю\~отримання медичної\~допомоги.\~Зазначає,\~що він\~постійно відчуває\~психічний дискомфорт,\~порушення душевної\~рівноваги,\~вираженої у\~почуттях розпачу,\~тривоги,\~дратівливості,\~у почуттях\~страху,\~поганому сні\~на фоні\~сильних больових\~відчуттів.\~Все це\~постійно і\~негативно позначалося\~і позначається\~сьогодні на\~душевному та\~фізичному стану.\~На даний\~час його\~самопочуття не\~поліпшується,\~негативні зміни\~у його\~житті є\~незворотними,\~усвідомлення чого,\~завдає йому\~душевного болю\~та страждань.\~Перелічені негативні\~явища не\~можуть не\~викликати переживання,\~страждання,\~стрес,\~депресію.\~Отже,\~факт моральних\~страждань є\~очевидним і\~не потребує\~доказуванню іншими\~засобами доказування.\~Вважає,\~що за\~таких обставин\~зі сторони\~відповідача йому\~має бути\~відшкодована моральна\~шкода,\~яка завдана\~ушкодженням здоров`я,\~внаслідок неналежного\~виконання відповідачем\~вимог законодавства\~стосовно створення\~та підтримання\~безпечних умов\~праці,\~що спричинило\~виникнення у\~нього хронічного\~професійного захворювання.\~Тому,\~прохає суд\~стягнути з\~відповідача на\~його користь\~суму моральної\~шкоди у\~розмірі 245000\~гривень. Ухвалою суду від 11 серпня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 20), яка надіслана учасникам справи 11 серпня 2023 року за вихідним № 24199/23-вих/2/204/3134/23 (а. с. 21). 25 серпня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідача адвоката Львова А.Л., на позовну заяву (а. с. 36-41), в яких він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що ПАТ «ШУ «Покровське» не було останнім місцем роботи позивача, де були шкідливі та небезпечні фактори та умови для виникнення профзахворювання. Також вказує на те, що критерії пропорційності стажу роботи для розподілення між роботодавцями вини у хронічному профзахворюванні особи та суми моральної шкоди законодавством не передбачені. Натомість стверджує, що законодавством передбачено, що визначення підприємства, яке винне у виникненні хронічного профзахворювання особи, здійснюється не судом під час розгляду справи про стягнення моральної шкоди і не комісією з розслідування хронічного профзахворювання на етапі розслідування його причин, а здійснюється саме лікувально-експертною комісією спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я. Під час розгляду справи за позовами про відшкодування моральної шкоди, спричиненої хронічними профзахворюваннями, суди не мають повноважень підміняти лікувально-експертну комісію спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я та не можуть без спеціальних знань визначати зв`язок діагнозу з умовами праці та визначати на яких саме підприємствах вплив шкідливих виробничих факторів викликав хронічне профзахворювання. Вказує, що відповідно до вимог п. 1.4. наказу МОЗ України від 21 травня 2007 року № 246 «Про затвердження Порядку проведення медичних оглядів працівників певних категорій» зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 липня 2007 р. за № 846/14113, попередній медичний огляд проводиться під час прийняття на роботу з метою: визначення стану здоров`я працівника і реєстрації вихідних об`єктивних показників здоров`я та можливості виконання без погіршення стану здоров`я професійних обов`язків в умовах дії конкретних шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу; виявлення професійних захворювань (отруєнь), що виникли раніше при роботі на попередніх виробництвах, та попередження виробничо-зумовлених і професійних захворювань (отруєнь). Вказує на те, що позивач звільнився з підприємства відповідача 15 червня 2012 року за власним бажанням, а 12 листопада 2012 року працевлаштувався машиністом підземних установок на ОП «Шахта «Стаханова» ДП «Мирноградвугілля». Тому вважає, що останній після звільнення з підприємства відповідача та перед працевлаштуванням до ОП «Шахта «Стаханова» ДП «Мирноградвугілля» мав проходити обов`язковий за законодавством медичний огляд і за результатами даного медичного огляду був визнаний таким, що не має ознак профзахворювань, тобто є придатним для роботи за професією, за якою в подальшому він отримав професійні захворювання. Факт проходження медичного огляду підтверджується самим фактом працевлаштування позивача до ОП «Шахта «Стаханова» ДП «Мирноградвугілля», так як за законодавством таке працевлаштування неможливе без проходження позивачем медичного огляду. Тому вважає, що зазначені обставини як найкраще свідчать про те, що на момент звільнення позивача з підприємства відповідача у нього не було навіть ранніх ознак профзахворювання. Крім того, зазначає про те, що акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 є документом, в якому зазначаються основні умови, обставини та причини виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), заходи щодо запобігання розвитку хронічного професійного захворювання (отруєння) та забезпечення нормалізації умов праці, а також встановлюються особи, які не виконали відповідні вимоги законодавства, який при підтверджені випадків хронічних професійних захворювань (отруєнь) працівників, які змінили місце роботи, надсилається останньому підприємству (установі, організації), де були умови для виникнення такого хронічного професійного захворювання (отруєння) (незалежно від стажу роботи на ньому). Більш того, особа обліковується в територіальному органі Пенсійного фонду України за фактичним місцезнаходженням такого підприємства (установи, організації) і територіальному органі Держпраці, який здійснює нагляд за підприємством (установою, організацією). Разом з цим, зазначає, що шкода завдана позивачеві була внаслідок послідовної роботи на трьох підприємствах вугільної промисловості, а відтак її розмір має бути розподілений відповідно до стажу роботи позивача на цих підприємствах та ступеню шкідливого впливу (з урахуванням трудового стажу позивача на цих підприємствах). Відтак, відшкодування суми моральної шкоди повинно здійснюватися пропорційно відпрацьованому стажу на всіх цих підприємствах. Також звертає увагу, що стягнута моральна шкода підлягає оподаткуванню. Вважає, що стягнення 245000 гривень, як компенсації моральної шкоди з відповідача є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. У зв`язку з викладеним просить суд прийняти та врахувати дані заперечення при прийнятті рішення. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Запорізького апеляційного суду від 26.05.2020 в справі №335/10035/19. Дніпровський апеляційний суд зазначив в якості домірного розміру відшкодування моральної шкоди суму з врахуванням стажу на декількох підприємствах (постанови від 28.09.2022 по справі №210/1855/22, від 18.01.2023 справа №212/9643/21). Ухвалою суду\~від 08\~листопада 2023\~року у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Львова А.Л. про передачу даної цивільної справи за підсудністю до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області відмовлено (а. с. 65). У судове засідання позивач та його представник адвокат Мотуз О.В. не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 54-55), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Львов А.Л., в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 64), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 29 лютого 2000 року по 15 червня 2012 року й наказом № 468-ку від 18 червня 2012 року він був звільнений з займаної просади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 7-9 та на звороті). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 січня 2022 року, затвердженого 13 січня 2022 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Королем В.І. (а. с. 10-11 та на звороті), позивачу було встановлено професійне захворювання: «хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами (М 54.1.7), пневмоконіоз (t/p, 2/2 рі), ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) J 60.X». При цьому, причиною виникнення хронічного професійного захворювання вказано роботу [PERSON] , в умовах тривалого впливу на організм шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, рівні та концентрації яких перевищували допустимі параметри, а саме: важкість праці, статичне навантаження, зокрема на\~ПАТ «Шахтоуправління\~«Покровське»: потужність зовнішньої роботи: при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба 191,3 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; при роботі з переважною участю м`язів плечового поясу 120,8 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну 35 кг, при нормативному значенні 30 кг; робоча поза: перебування у незручній позі 40 % часу зміни, при нормативному значенні до 25 % часу зміни; нахили корпусу >300- 160 разів за зміну, при нормативному значені 50-100 разів за зміну; та ВП «Шахта Капітальна» ДП «Мирноградвугілля»: робоча поза: перебування у незручній позі 70 % часу зміни, при нормативному значенні до 25 % часу зміни; нахили корпусу >300- 141 разів за зміну, при нормативному значені 50-100 разів за зміну; та пил\~фіброгенної дії: концентрація пилу переважно фіброгенної дії на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» 53,6 мг/м3 при граничнодопустимій концентрації = 10 мг/м3та, ВП «Шахта Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» 62,6 мг/м3 при граничнодопустимій концентрації = 4 мг/м3. Разом з цим, вказано, що у зв`язку з тривалим виробничим стажем [PERSON] ( 21 рік 01 місяць, з них 16 років 01 місяць 18 днів у якості гірника очисного забою) в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу на різних підприємствах вугільної промисловості, у тому числі на протязі 08 років 04 місяці на ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля», частою зміною керівництва дільниць і підприємства та тим фактором, що [PERSON] не працює в шкідливих умовах з 28 березня 2021 року, встановити осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, що стали причиною профзахворювання, не вбачається можливим. З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 106472 від 22 лютого 2022 року, яка видана Обласною Профпатологічною МСЕК м. Краматорська (а. с. 12 на звороті), вбачається, що позивачу було встановлено третю групу інвалідності, а також встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: первинно за сукупністю 65%, з 22 лютого 2022 року безстроково, з них: 30 % - по профрадикулдогії, 10 % - по пнемоконіозу, 25 % - трудове каліцтво. Потреба у медикаментозному лікуванні, санаторно-курортному лікуванні по профрадикулогії, підстава Акт огляду МСЕК № 183. З медичного висновку лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 22 грудня 2021 року № 12/332 (а. с. 13) вбачається [PERSON] встановлено вищевказані професійні захворювання вперше. З виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого профпатолога ДУ «Інститут медицини праці ім.. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» № 1306 (а. с. 14 та на звороті) вбачається, що [PERSON] з 13 грудня 2021 року по 29 грудня 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні з основним діагнозом: «хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами, пневмоконіоз (t/p, 2/2 рі), ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.). З Довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААВ № 547767 від 22 лютого 2022 року, яка видана Обласною Профпатологічною МСЕК м. Краматорська (а. с. 12 та на звороті), вбачається, що позивачу було встановлено третю групу інвалідності безстроково. Причина інвалідності професійне захворювання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Разом з цим, приписами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з вимогами ст. 38 Гірничого Закону України, власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю. Приписами ст. 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Нормами ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що отримане під час виконання трудових обов`язків хронічне професійне захворювання та подальше встановлення у зв`язку з цим йому третьої групи інвалідності завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 245000 гривень. Враховуючи особливості захисту здоров`я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Нормами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. При цьому, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Так, у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах,в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, крім випадків укладення між працівником та роботодавцем трудового договору про дистанційну роботу. Суд, зазначає, що не приймає до уваги доводи представниці відповідача про те, що наявність вини останнього у виникненні у позивача професійного захворювання є недоведеною, оскільки вони спростовані матеріалами справи. Так, зокрема, в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 січня 2022 року, затвердженого 13 січня 2022 року начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Королем В.І., комісією зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було, а виникло воно у зв`язку з недосконалістю технологічного процесу та тривалим часом роботи [PERSON] (21 рік 01 місяць, з них 16 років 01 місяць 18 днів у якості гірника очисного забою) в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу на різних підприємствах вугільної промисловості, у тому числі на протязі 08 років 04 місяці на ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля», він підпадав впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, параметри яких перевищували нормативні значення. При цьому, з трудової книжки позивача вбачається, що на підприємстві відповідача останній пропрацював з 29 лютого 2000 року по 15 червня 2012 року, тобто 12 років 03 місяці 14 днів, з яких 7 років 11 місяців та 6 днів у якості гірника очисного забою в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу. Суд зазначає про те, що посилання представника відповідача у відзиві на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійного захворювання, є безпідставними та суперечать встановленим обставинам справи, оскільки згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 січня 2022 року, затвердженого 13 січня 2022 року начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Королем В.І., причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: важкість праці, статичне навантаження, зокрема на\~ПАТ «Шахтоуправління\~«Покровське»: потужність зовнішньої роботи: при роботі за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба 191,3 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; при роботі з переважною участю м`язів плечового поясу 120,8 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну 35 кг, при нормативному значенні 30 кг; робоча поза: перебування у незручній позі 40 % часу зміни, при нормативному значенні до 25 % часу зміни; нахили корпусу >300- 160 разів за зміну, при нормативному значені 50-100 разів за зміну; та ВП «Шахта Капітальна» ДП «Мирноградвугілля»: робоча поза: перебування у незручній позі 70 % часу зміни, при нормативному значенні до 25 % часу зміни; нахили корпусу >300- 141 разів за зміну, при нормативному значені 50-100 разів за зміну; та пил\~фіброгенної дії: концентрація пилу переважно фіброгенної дії на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» 53,6 мг/м3 при граничнодопустимій концентрації = 10 мг/м3та, ВП «Шахта Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» 62,6 мг/м3 при граничнодопустимій концентрації = 4 мг/м3. Отже, відповідач, під час роботи позивача на своєму підприємстві, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст.\~153\~КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці». При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку з чим доводи відповідача в цій частині суд не бере до уваги. Викладене свідчить про те, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки в тому числі і відповідач як роботодавець, у якого позивач пропрацював більше 12 років, з яких 7 років 11 місяців та 6 днів у якості гірника очисного забою в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, не забезпечив створення нешкідливих та небезпечних умов праці, а тому в даному випадку наявна і вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання. Водночас, відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України у рішенні від 27 січня 2004 року № 10рп\\2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болі, стражданнях, необхідності тривалого лікування, втраті 65 % своєї професійної працездатності у молодому віці на момент складання Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) 41 рік, встановленні у зв`язку з професійним захворюванням третьої групи інвалідності безстроково. Крім того, суттєво змінився звичний уклад життя позивача, позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивачу необхідне лікування. З огляду на викладене, враховуючи факт отримання позивачем професійного захворювання, пов`язаного із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності в загальному розмірі 65 %, необхідність лікування, суд вважає, що вказані професійні захворювання зумовили порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусили його змінити свій способі життя, а відтак дійсно йому завдано моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної\~шкоди визначається\~з урахування м суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Так, у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, вимогами ч. 1 ст. 1168 ЦК України закріплено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач зазнав фізичний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач втратив 65 % своєї професійної працездатності первинно, йому встановлено третю групу інвалідності безстроково, а отже як наслідок беззаперечно настали зміни у його життєвих і виробничих зв`язках. Життя і здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. Якщо здоров`я втрачене, то немає і того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, та відчуття спокою. За таких обставин, суд доходить висновку про доведеність факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд також враховує те, що за наслідками отриманого хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше дуже тривалий час, а відтак, вважає позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди доведеними належними, достатніми та допустимими доказами. Разом з цим, суд погоджується з доводами відповідача, що позивач працював в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача лише частину свого стажу у шкідливих умовах праці. Виходячи з цих обставин та, враховуючи те, що позивач працював в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача 07 років 11 місяців 06 днів, а загальний стаж праці в шкідливих умовах позивача складає 16 років 01 місяць 18 днів, що зазначено у Акті розслідування причин хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 січня 2022 року, суд, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тяжкість наслідків отриманих професійних захворювань, наявність фізичних страждань позивача, що в свою чергу викликають моральні страждання вважає, що розмір моральної шкоди повинен бути визначений судом з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, в межах заявлених вимог та залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. З огляду на викладене, враховуючи характер отриманих позивачем професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на підприємстві відповідача, впродовж 07 років 11 місяців 06 днів, з загального стажу в шкідливих умовах праці 16 років 01 місяць 18 днів, що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності у розмірі 65 %, встановленого також безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та можливість такого відновлення, враховуючи встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди, пред`явлений до стягнення, є завищеним. На переконання суду, з врахуванням критерію справедливості відшкодування, з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 65000 гривень, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При цьому, відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом ІV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподаткованого доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Відповідно до вимог п. п. 164.2.14. п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Станом на 01 січня 2023 року розмір мінімальної заробітної плати згідно зі статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» становить 6700 гривень, а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 65000 гривень перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6700 х 4 = 26800), а отже суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди в даному випадку необхідно стягнути з урахуванням утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. За таких обставин, моральна шкода у розмірі 65000 гривень підлягає стягненню з відповідача з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач працював на підприємстві відповідача, де отримав професійне захворювання, пов`язане із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати ним професійної працездатності в загальному розмірі 65% (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, що в подальшому зумовило порушення його нормальних життєвих зв`язків, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусило змінити свій способі життя, що, як наслідок, завдало йому моральну шкоду, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, які підтверджені належними та достатніми доказами, які відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, на суму 65000 гривень, а позивач, в силу закону (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок, тобто у мінімальному розмірі судового збору, що встановлено для подання позовної заяви на 01 січня 2023 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial