Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

[PERSON] у поданій ним до суду в порядку окремого провадження заяві просить встановити факт смерті його батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та проживав на день смерті за адресою: Україна, Запорізька область, м. Мелітополь, тобто на тимчасово окупованій території, що унеможливлює реєстрацію смерті органами державної реєстрації актів цивільного стану. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2023 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Заявник у судове засідання не з`явився, просив проводити розгляд справи в його відсутності. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, що не перешкоджає розгляду справи . Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Судом установлено, що заявник є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Ця подія відбулася в м. Мелітополь, Запорізької області, Україна, тобто на тимчасово окупованій території. На підтвердження цього факту заявник надав суду: -копію «медицинского свидетельства о смерти» №10/3 від 16.05.2023, виданого на тимчасово окупованій території рос. « причина смерти хроничная сердечная недостаточность с симптомами миокарда»; -копію «Свидетельства о смерти», виданого рос. Симферопольским районним отделом ЗАГС №3 Департамента ЗАГС Министерства юстиции Республики Крім про те, що « [PERSON] , [INFO] , умер [INFO] в г. Мелитополь, Запорожской области». Та обставина, що [PERSON] помер на тимчасово окупованій території, де не може бути виданий документ встановленої форми про смерть унеможливлює отримання виданого державним органом України свідоцтва про його смерть з огляду на нижченаведене законодавство. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova andRussia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ необхідно розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення акту смерті [PERSON] обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved