Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

Представник позивача - адвокат Усатенко В.Ю. в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24.07.2013 року він передав відповідачці 245000 гривень в якості оплати за земельну ділянку, належну [PERSON] , яку вона отримала як спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідач склав відповідну заяву, яка посвідчена нотаріально 24.07.2013 року. Відповідач в рахунок отриманих грошових коштів зобов"язався переоформити право власності на земельну ділянку в майбутньому на позивача після зняття заборони на відчудження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, тобто укласти договір купівлі - продажу письмово. Разом з тим, з часу набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення", відповідач відмовляється відчужувати земельну ділянку чи повертати отримані гроші, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 16.08.2023 року відкрито провадження у справі, 05.10.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача не визнавши позов, надала відзив на позовну заяву, вказавши на відсутність підстав для його задоволення у зв"язку із необгрунтованістю або за пропуском строку позовної давності. (а.с.48-50), підтримавши таку позицію під час судового розгляду. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідне положення міститься у постанові ВП ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17. Велика Палата зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно заяви [PERSON] , яка посвідчена нотаріально 24.07.2013 року, вона отримала від [PERSON] орендну плату за земельну ділянку площею 7,08 га, кадастровий номер 3521783000:02:000:0339 на території Любомирської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області в сумі 245000 гривень. В разі зняття мораторію на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, по першій вимозі [PERSON] переоформити вказану земельну ділянку на неї, або на вказану нею особу. (а.с.10). Відповідно договору оренди землі від 10.04.2010 було укладено договір оренди землі між [PERSON] та [PERSON] на строк 5 років. (а.с.8) Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, [PERSON] прийняла спадщину - земельну ділянку розміром 7,08 га на території Любомирської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, кадастровий № 3521783000:02:000:0339 після смерті [PERSON] (а.с.9). [PERSON] користувалася земельною ділянкою кадастровий № 3521783000:02:000:0339 і після вступу у спадщину [PERSON] . Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 28.09.2018 року, яке залишене без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 07.05.2019 року, визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою від 20.10.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] речове право, на підставі якого зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.10.2017 року № 22993640. (а.с.11-12, 13-21) Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14.04.2022 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 13.09.2022, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки.(а.с.22-27) Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна, є інформація про державну реєстрацію іншого речового права - Договору оренди земельної ділянки від 12.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с.29) З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено той факт, що відповідач безпідставно набула кошти позивача, які були отримані в якості орендної плати за договором оренди землі, а тому відповідач зобов`язаний повернути позивачці ці кошти. Відповідачкою вказані обставини не спростовані доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач не отримувала вказаних грошових коштів, до суду не надано. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З врахуванням наведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача безпідставно отриманих коштів, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки судом встановлено, що зобов`язання відповідачем не виконані, кошти взяті відповідачем на зберігання не повернуті та перебувають у відповідача без достатніх правових підстав, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. У відзиві та під час судового розгляду представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність передбачають право на позов у матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право у примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. Згідно з статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи що у вищезазначеній заяві, яка посвідчена нотаріально 24.07.2013 року обумовлюється здійснення розпорядження земельною ділянкою [PERSON] в разі зняття мораторію на продаж землі, з чим була пов"язана передача коштів. Лише 31 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-IX, яким було знято мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення. Крім того, що п.12 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідачки грошових коштів у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В обгрунтування необхідності стягнення витрат на правову допомогу позивачем долучено договір про надання правової допомоги від 05 серпня 2023 року, додаткова угода від 05.08.2023 року, квитанція від 07.10.2023 року № 321 відповідно до якої прийнято від [PERSON] 25000 гривень. Враховуючи, що позовної вимоги задоовленні в повному обсязі, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 25000 гривень відшкодування витрат, понесених на правову допомогу. Суд враховує, що клопотання про зменшення витрат на правову допомогу відповідач, представник відповідача не надавали. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений за подання позовної заяви про стягнення грошових коштів судовий збір в сумі 2450 грн.

Outcome: approved