Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про стягнення сплаченого авансу і моральної (немайнової) шкоди, в якій просить суд стягнути на його користь з відповідача грошові кошти, передані в якості авансу 29 червня 2022 року за грудень місяць 2022 року у розмірі 7\~500,00 гривень, моральну (немайнову) шкоду у розмірі 10\~000,00 гривень, а також суму сплаченого судового збору та витрати на оплату правової допомоги адвоката у розмірі 2\~500,00 гривень. Позовна заява обґрунтована тим, що, за твердженням позивача, між ним та відповідачем було укладено договір оренди житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців, а саме: на період з 29 червня 2022 року по 29 грудня 2022 року. Орендна плата згідно договору встановлена у розмірі 7\~500,00 гривень в місяць, а також договором було передбачено завдаток у розмірі 7\~500,00 гривень. Позивач зазначає, що відповідачем було вчинено дії з метою дострокового розірвання вказаного договору оренди житлового будинку, а після того, як позивач полишив орендований будинок, відповідачем не було повернуто сплачений завдаток за грудень місяць 2022 року у розмірі 7\~500,00 гривень. Позивач зазначає, що звертався до відповідача із вимогою про повернення сплаченого ним завдатку (авансу), проте відповідач не відповідала на цю вимогу станом на час подання позовної заяви до суду. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем умисно порушені його права на належні йому грошові кошти. Позивач не погоджується з діями відповідача, зазначає, що грошові кошти у розмірі 7\~500,00 гривень, які за його твердженням, були передані відповідачу, не є завдатком як то передбачено договором, а за своєю правовою природою є авансом виходячи зі змісту ч.2 ст. 570 ЦК України і тому відповідач володіє цими коштами без достатніх правових підстав. Відповідно до ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2023 року по справі № 521/731/23, матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення сплаченого авансу та відшкодування моральної шкоди передано за підсудністю на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею визначено суддю Приморського районного суду м. Одеси Свячену Ю.Б. Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року відкрито провадження по справі, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій вона із позовом не погоджується, вважає його не обґрунтованим та просить суд відмовити йому в задоволенні позовних вимог. Зокрема, відповідач зазначає, що нею укладався договір оренди не із [PERSON] , а із [PERSON] . Також зазначає, що позивачем було порушено умови укладеного договору, що на її думку і призвело до дострокового його припинення, а також до матеріальних та моральних витрат з її боку. Тому з позовом не згодна та просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі. У відзиві відповідач не підтверджує та не спростовує тверджень про передачу їй грошових коштів у розмірі 7\~500,00 гривень. Також до суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, в прийнятті якої судом відмовлено. Вивчивши доводи сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до укладеного договору оренди житлового будинку від 29 червня 2022 року [PERSON] , яка іменується в подальшому Орендодавець, з однієї сторони, та [PERSON] , який іменується в подальшому Орендар, з іншої сторони, уклали цей договір про нижченаведене. Згідно п.1.1. договору Орендодавець передає Орендарю в оренду житловий будинок за адресою: ДСТ «Вітамін» 14 пров. буд. 10 із прилеглою земельною ділянкою площею 10 соток. Згідно п. 1.4. договору, зазначений будинок передається для проживання сім`ї Орендаря із 2 осіб: [PERSON] та [PERSON] строком на 6 місяців з 29 червня 2022 року по 29 грудня 2022 року включно. Згідно п.4.1. договору, орендна плата на весь період, передбачений договором, встановлюється в розмірі 7\~500,00 гривень на місяць плюс застава 7\~500 гривень. Згідно п. 4.3. договору, до моменту дії цього договору Орендар сплачує Орендодавцю суму в розмірі 7\~500,00 гривень, у дужках зазначено (застава 7\~500,00 гривень). Відповідно до п. 6.2. договору, цей договір може бути розірвано раніше строку його закінчення у випадку невиконання однієї із сторін взятих на себе зобов`язань. В цьому випадку інша сторона повідомляє винну сторону про свій намір розірвати договір, а винна сторона зобов`язується сприяти у розірванні цього договору впродовж дводенного строку. Відповідно до п. 6.3. договору, у випадку дострокового розірвання договору Орендодавець повертає Орендарю, який виконав свої зобов`язання, залишок орендної плати за період оплачений, але не використаний Орендарем. Згідно п. 6.4., договір не може бути розірвано за умови дотримання вищенаведених пунктів. В противному випадку винна сторона зобов`язується сплатити іншій стороні штраф у розмірі місячної орендної плати. Згідно п. 6.5. договір вважається розірваним (припиненим) після передачі Орендарем будинку та майна Орендодавцю та остаточних взаєморозрахунків. Згідно пункту 7.4. договору, Орендар зобов`язується: не палити в будинку, закупати корм для собак (за рахунок власника будинку); готувати кашу собакам; годувати собак (вранці та ввечері; косити газон раз на тиждень, за бажанням поливати город, у випадку порчі майна компенсувати у грошовому еквіваленті або до повернення початкового вигляду (повної функціональності). Суд встановив, та сторони не заперечують, що зазначений договір оренди був розірваний сторонами. Ані позивач, ані відповідач, не наполягають на тому, що договір є чинним. Позивач не заявляє вимог щодо оскарження дій відповідача в частині припинення договору. Виконання або невиконання умов цього договору, окрім взаємних розрахунків по ньому, не є предметом цього позову. Позивач наводить доводи про необхідність повернення йому сплаченого авансу у розмірі 7\~500,00 гривень за грудень місяць 2022 року. При цьому як на єдиний доказ сплати посилається на укладений договір оренди житлового будинку від 29 червня 2022 року. Втім, вивчивши текст договору, суд не вбачає жодних доказів сплати позивачем відповідачу авансу у розмірі 7\~500,00 гривень саме за грудень місяць 2022 року. В пункті 4.1. договору визначений розмір орендної плати, який складає 7\~500,00 гривень на місяць, а також визначена сума застави у розмірі також 7\~500,00 гривень, а не завдатку або авансу, про який зазначає в позовній заяві позивач. В пункті 4.3. договору зазначено, що на момент початку дії цього договору Орендар сплачує Орендодавцю суму в розмірі 7\~500,00 гривень, в дужках зазначено, що ця сума є заставою: «(застава 7500)». Про сплату жодних завдатків, авансів тощо, тим паче саме за грудень 2022 року в договорі не йдеться та позивачем не надано жодних доказів сплати відповідачу грошових коштів у розмірі 7\~500,00 гривень у вигляді авансу або завдатку відповідно до укладеного договору. Більш того, з тлумачення пункту 4.3. укладеного договору, жодним чином однозначно не випливає, що сума у розмірі 7\~500,00 гривень, яка передбачена цим пунктом, взагалі є такою, що вже сплачена позивачем відповідачу. Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно ч.1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Згідно ч. 2 цієї ж статті, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. З урахуванням положень ст. 576 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у заставу можуть передаватись грошові кошти. За своєю правовою природою застава та завдаток є різними видами забезпечення виконання зобов`язань, не є тотожними та взаємозамінними. В наданому до суду договорі оренди від 29 червня 2022 року пунктами 4.1., 4.3. передбачена саме застава, а не завдаток, про який зазначає в позові позивач. Тим паче договором не передбачені жодні авансові платежі. Таким чином, суд виходить із того, що позивачем та відповідачем, як сторонами договору житлового будинку від 29 червня 2022 року, в пунктах 4.1., 4.3. договору суму у розмірі 7 500,00 гривень визначено саме як заставу. В постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, зазначено таке: «Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання». Твердження позивача в позовній заяві про те, що оскільки, на його думку, відповідач не є кредитором, а він не є боржником, виходячи зі змісту ч.2 ст. 570 ЦК України, передані ним грошові кошти відповідачу є авансом, а не завдатком або заставою як то визначено договором не знаходять підтвердження судом. Суд зазначає, що такі міркування позивача не ґрунтуються на тлумаченні норми ч.2 ст. 570 ЦК України та не підтверджується жодними належними доказами. Втім, саме грошові кошти у вигляді авансу в розмірі 7\~500,00 гривень за договором оренди житлового будинку від 29 червня 2022 року просить стягнути із відповідача позивач, не навівши для цього жодного належного обґрунтування. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано ст. 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень, викладених у ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд приходиться до висновків про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з боку відповідача на користь позивача авансу з грудень місяці 2022 року у розмірі 7\~500,00 гривень по договору оренди від 29 червня 2022 року. За таких обставин, суд також не знаходить підтвердження завдання позивачу будь-якої моральної шкоди діями відповідача. Тому відповідну позовну вимогу про стягнення моральної шкоди суд також вважає необґрунтованою.

Outcome: dismissed