Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

У жовтні 2022 р. позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя між ним та відповідачкою наступним чином: -поділити житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] та житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також легковий автомобіль «Деу Ланос», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , виділивши для\~нього [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] і легковий автомобіль «Деу Ланос», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та виділивши для\~відповідачки [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за ними право власності на вказане майно. В обґрунтування позову вказує, що 16.11.2019 р. між ними з відповідачкою шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Рівненським міськрайонним відділом ДРАЦС ГУЮ у Рівненській області. Під час шлюбу вони набули у спільну сумісну власність подружжя майно, а саме: 1)житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Право власності на який набуте на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинець В.П. 10.11.2006 р., покупцем за яким була [PERSON] , а позивач як другий із подружжя надавав згоду на його придбання.; 2)житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно проведена за його колишньою дружиною на підставі біржової угоди купівлі-продажу нерухомості від 12.03.1999 р.; 3)легковий автомобіль «Деу Ланос», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який був записаний на відповідачку. Після розірвання шлюбу вони з відповідачкою не досягли між собою взаємної згоди щодо поділу спільного майна подружжя, що зумовило його звернення до суду із позовною заявою. Наводить положення ст.ст. 60, 61, 68-71 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України. 10.02.2023 р. позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до [PERSON] (а.с. 86-89), в якому просить: у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за\~нею право\~власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за\~ [PERSON] \~право власності на будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] .; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Деу Ланос», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та стягнути з нього на її користь 68\~504 грн. компенсації за частку цього автомобіля; припинити її\~частку у\~праві спільної\~сумісної власності\~на автомобіль «Деу Ланос», 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування позову вказує, що з 31.07.1993 р. по 18.11.2019 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 12.03.1999 р. відповідно до біржової угоди чоловік її рідної тітки [PERSON] (сестра мами) [PERSON] продав їй житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 10.11.2006 р. її рідна тітка (сестра мами) [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу продала їй житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] . Фактично вказані будинки перейшли їй у власність безкоштовно, оскільки сім`я тітки [PERSON] та тітка [PERSON] не мали дітей і вважали її своєю найближчою родичкою і спадкоємицею, крім того вона постійно допомагала своїм тіткам та турбувалася про них у похилому віці. На той час вона була одружена з відповідачем [PERSON] , який працював у державній службі охорони при УВС України, і вирішення усіх юридичних питань щодо переходу права власності на майно брав на себе. Саме він порадив її родичам передати їй майно шляхом укладання договору купівлі-продажу, а не дарування, пояснюючи, що так буде дешевше. А насправді вже думав, як стати співвласником чужої нерухомості. У 2008 році вона за допомогою своїх батьків, які допомогли їй фінансово, придбала спірний автомобіль. На даний час вона уклала шлюб з іншим чоловіком, змінила прізвище та тимчасово проживає у м.Київ. Після їхнього розлучення у житловому будинку по [ADDRESS] проживає її мама, яка на зиму вимушена була переїхати в м.Рівне, оскільки відповідач, щоб змусити її залишити будинок, познімав радіатори опалення. У будинку [ADDRESS] ніхто не проживає. Спірний автомобіль залишився у користуванні відповідача. Хоча зазначені два будинки були фактично безоплатно передані у її власність її найближчими родичами, вказане нерухоме майно відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю, оскільки придбане під час шлюбу. Наводить положення ст.ст. 69, СК України, п. 23 Постанови ПВС України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Вказане у позові майно, а саме два житлових будинки з надвірними будівлями та автомобіль підлягають розподілу між ними як колишнім подружжям у рівних частках. Згоди між сторонами щодо розподілу зазначеного будинку, як і всього іншого майна, не досягнуто, його слід поділити у судовому порядку. Вказує, що будинок за адресою: по [ADDRESS] був придаьний у 1950 році її рідними дідом та бабою, там росла її мама. Там проживала її тітка [PERSON] , а з 1994 р. на постійній основі її батьки, оскільки в квартирі в Рівному з народження її першої з відповідачем доньки [PERSON] стало тіснувато. Тобто мама з татом лишили їм квартиру, самі перебралися в с.Хотин до тітки [PERSON] (сестри мами). Позивачка за зустрічним позовом виросла у тому будинку, він для неї дуже цінний. Це її батьківщина. У будинку [ADDRESS] проживає її мама. Будинок [ADDRESS] це житло її другої сестри, яке перейшло від чоловіка останньої [PERSON] . Там її мама ніколи не мешкала, тому і є нормальним через бажання колишнього зятя виганяти її з будинку по [ADDRESS] , де вона росла, жила тут 26 років разом з її татом, мешкає тут і після смерті свого чоловіка. Будинок по [ADDRESS] є також і її домівкою та однозначно її батьківщиною. За вказаною адресою також залишається зареєстрованою її донька [PERSON] 2006 р. коли її тітка [PERSON] , 1926 р.н., почала погано почуватися, вона вирішила переоформити будинок по [ADDRESS] на її. Але саме відповідач переконав їх, що треба оформляти право власності на її шляхом укладення договору купівлі-продажу, а не дарування, бо так буде нотаріально дешевше. І хоча будинок перейшов у її власність безоплатно, юридично він був придбаний по договору купівлі-продажу. Її колишній чоловік [PERSON] народився і до одруження 1993 р. проживав у Львівській області в с.Передримихи. Після одруження переїхав до неї у м.Рівне, і проживав у квартирі її батьків за адресою: [ADDRESS] , тому ніякого відношення до вказаного будинку не має. Тому просить суд у порядку поділу майна, визнати за нею право власності на будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . У власність [PERSON] виділити будинок по [ADDRESS] . Оскільки спірний автомобіль на даний час коштує 150\~000 грн., залишився у користуванні [PERSON] , та є неподільною річчю, то просить суд виділити його у власність відповідача з відшкодуванням їй компенсації частини вартості цього автомобіля, а саме 75\~000 грн. з припиненням її частки у спільній сумісній власності цього автомобіля. Ухвалою суду від 04.11.2022 р. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.21). Ухвалою суду від 01.02.2023 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с.35). Ухвалою суду від 06.03.2023 р. зустрічну позовну заяву залишено без руху (а.с.158-159). Ухвалою суду від 16.05.2023 р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та об`єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 24.07.2023 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У відзиві вх.8574 від 22.05.2023 р. на зустрічну позовну заяву відповідач [PERSON] вказує,\~що ним особисто в [ADDRESS] побудовано гараж, літню кухню, бесідку, нову огорожу, почав будувати [ADDRESS] він зробив ремонт будинку, побудував нові ворота та огорожу, викопав свердловину на воду та встановив насос, викопав септик та змонтував каналізацію. В [ADDRESS] , в якій він має частку, спільними зусиллями зроблений ремонт, встановлені лічильники на газ та воду, нові вікна та двері, а також придбано дорогу побутову техніку. Він постійно проживає в [ADDRESS] тримає підсобне господарство, оплачує комунальні послуги, здійснює добудову та внутрішнє облаштування будинку, що підтверджується копіями відповідних документів на матеріали, які ним куплені. Він витратив на придбання матеріалів 55\~124 грн. 47 коп., які були використані на облаштування будинку, де виконані роботи на загальну суму 206\~491 грн. За період після розірвання шлюбу, його витрати на будинок, становлять не менше 261\~000 грн. Просить первісний позов задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просить відмовити. У відповіді на відзив на зустрічний позов вх. 9548 від 05.06.2023 р. позивачка за зустрічним позовом [PERSON] вказує, що поряд з будинком площею 38,8 кв.м. 1950 року побудови за адресою: [ADDRESS] за час спільного їх проживання ще до розлучення, [PERSON] збудував двоповерховий будинок, який ніде не зареєстровано. Офіційно будинок не введений в експлуатацію, дозволу на його будівництво [PERSON] не брав, тобто він є самочинним будівництвом відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України. У даному «самобуді» [PERSON] , постійно проживає, продовжує після їхнього розлучення закінчувати його внутрішнє та зовнішнє оздоблення. Усі комунікації до самобуду провів із старого будинку. Тому вказуючи у відзиві, що він продовжує проживати у старенькому будиночку по [ADDRESS] , здійснюючи його добудову та внутрішнє облаштування, подаючи при цьому різноманітні чеки та накладні на будівельні матеріали, [PERSON] свідомо обманює, вводячи суд в оману. Наявність самочинної добудови підтверджується доданими фотографіями. Саме наявність самочинної двоповерхової новобудови біля старого будиночку на його території є причиною позовної вимоги [PERSON] про виділення у його власність зареєстрованого старого будинку по [ADDRESS] , оскільки у разі задоволення такої вимоги він зможе легалізувати у свою особисту власність самочинне будівництво, присвоївши йому адресу старого будиночку та приватизувати земельну ділянку під цією новобудовою. Будь-якого ремонту після їхнього розлучення саме старого будинку, який є предметом позовних вимог, [PERSON] не здійснював. Накладні, чеки, які подані [PERSON] , просить не брати до уваги, оскільки вони не стосуються предмету позову. Вона виїхала після розлучення проживати до м. Києва, а всі документи залишила, тому не можливо розмежувати та встановити, кому вони належать. Що стосується чеків на оплату комунальних послуг, то [PERSON] проживає постійно у вказаній новобудові, користується газом, водою, світлом, які провів від старого будинку, а тому і відповідно платить за своє користування. Насправді ці два будинки в с. Хотин дісталися їй як спадщина, але через брак юридичної обізнаності з її сторони, вони під керівництвом [PERSON] були оформлені у її власність через договір купівлі-продажу. Спірний автомобіль вони придбали після продажу старенького татового ВАЗу, вона назбирала додатково 5 тис. доларів із своїх заробітків, вклад [PERSON] становив 400 доларів. У будинку по [ADDRESS] усі удосконалення (свердловину на воду, паркан, розводку води у хату та стічну яму, ремонт грубки) робили квартиранти в рахунок оплати орендної плати. Ніяких фінансових витрат [PERSON] не було. У будинку по [ADDRESS] [PERSON] ніяких удосконалень не робив. Просить виділити [PERSON] у власність будинок у [ADDRESS] ; розділити кошти від продажу автомобіля, або ж відкупити її половину у неї; залишити будинок за адресою: [ADDRESS] за нею, оскільки це будинок її мами, її батька, там вона виросла, і це її батьківська хата. У запереченнях на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву вх. 9885 від 12.06.2023 р. відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вказує, що він згідний на компромісне вирішення поділу їхньої спільної власності, а саме: 1. відповідно до Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (інвентаризаційна справа №115, реєстровий №1-34-34) та характеристики будинку, господарських будівель та споруд: а) житловий будинок 1950 року побудови, який вказаний в пункті А, та сараї, які вказані в пунктах Б. б. б1 залишити за відповідачкою; б) літню кухню вказану в пункті Д з добудовою та гараж вказаний в пункті Г визнати за ним; в) земельну ділянку розділити порівно. 2. будинок по [ADDRESS] та автомобіль поділити порівно. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] . Не заперечив проти того, що він фактично користується спірним транспортним засобом та наявність у нього оригіналів правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомості житлові будинки та транспортний засіб, які надав для огляду в судовому засіданні. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Губар Н.В. зустрічний позов підтримали, просять відмовити у задоволенні первісного позову. Підтримали подані заяви по суті справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивачки за зустрічним позовом адвоката Губар Н.В. у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідків, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про часткове задоволення первісного та зустрічних позовів. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що з 31.07.1993 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На підставі біржової угоди від 12.03.1999 р., яка зареєстрована в РОБТІ 19.04.1999 р., [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер витягу 306011883 від 28.07.2022 р. (а.с.117). Як убачається з відповіді директора РОБТІ №2303 від 01.07.2022 р., назва вулиці змінена згідно рішення виконавчого комітету Шпанівської сільської ради №30 від 27.05.1992 р. (а.с.132). Матеріали справи містять Технічний паспорт на вказану домобудівлю, який складено 19.01.1999 р. (а.с.10-13) та Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовлений станом на 01.07.2022 р. (а.с. 114-116, а.с.121-124). На підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2006 р., який посвідчено приватним нотаріусом Рівненського РНО Олинець 10.11.2006 р., зареєстровано в реєстрі за №5966, [PERSON] за довіреністю [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 275916451 від 21.09.2021. (а.с.9), Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «РОБТІ» номер витягу 15934105 від 14.09.2007 р., реєстраційний номер 15706694. Матеріали справи містять Технічний паспорт на вказаний садибний (індивідуальний) житловий будинок, який виготовлено станом на 23.06.2006 р. (а.с.14-15, а.с.54-58, а.с. 93-97, 101 зворот- 103). На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] 16.10.2008 р., [PERSON] належить транспортний засіб Daewoo Lanos, 2004 року випуску. Ринкова вартість якого згідно Звіту з незалежної оцінки майна ТзОВ «Консалтинг експертиза» (оцінювач [PERSON] ) станом на 02.02.2023 р. вказаного т/з становить 80\~400 грн. (а.с.59-81). 16.11.2019 р. Рівненським міськрайонним ВДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №80 (а.с. 16). Як убачається із засвідченої позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 11.01.2020 р., остання уклала шлюб з [PERSON] , її прізвище після реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] » (а.с.135). Частиною першою\~статті 69\~Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України) визначено, що\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~статті 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з частинами першою, другою\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною першою\~статті 71 СК України\~передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України)) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті\~63, частиною першою статті\~65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30). За змістом частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі\~№ 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19) зазначено, що\~в справі, яка переглядається, позивач просила: визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, а за відповідачем - право власності на рухоме майно загальною вартістю 24 000 грн, а саме: шафу-стінку, відеомагнітофон, музичний центр, кухонну стінку, холодильник, ліжко, ванну, бойлер, телевізор, газову плиту, стінку, пластикові вікна, паливний котел, посуд, пральну машинку, тобто запропонувала суду провести поділ спільного майна подружжя за варіантом, указаним нею. Вирішуючи спір по суті,\~суд апеляційної інстанції визнав за позивачем право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки та житлового будинку.\~Аналіз\~статті 71 СК України\~дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, поділивши все майно навпіл, фактично розглянув вимоги, які не були заявлені позивачем, чим порушив вимоги\~статті 13 ЦПК України, вийшовши за межі позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки\~обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог. Такі ж висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18 (провадження № 61-20433св21). В постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що\~відповідно до частини першої\~статті 637 ЦК України\~тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору. Однак у вказаній справі, звертаючись до суду із зустрічним позовом, позивач [PERSON] не оспорювала укладені договори, за якими вона набула у власність спірне майно. Вирішуючи спір по суті, суд визнає за неможливе здійснити поділ нерухомого майна подружжя згідно із запропонованим обома позивачами варіантом, у зв`язку з чим проводить його поділ\~в інший спосіб, врахувавши інтереси сторін та інші обставин, що мають істотне значення. Отже, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, за наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просять позивачі за об`єднаними позовними вимогами, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог. Суд, вирішуючи позовні вимоги про поділ набутих подружжям за час шлюбу житлових будинків з надвірними будівлями та спорудами і транспортного засобу, виходить з вимог\~закону, ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності, оскільки спірні житлові будинки та транспортний засіб є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягають поділу в рівних частках. При цьому суд у відповідності до ч.4 ст. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а саме п. 65 постанови ВП ВС від 8 лютого 2022 року у справі\~№ 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) та суд дійшов висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки за зустрічним позовом грошової компенсації за належну їй 1/2 частку у праві власності на транспортний засіб. При цьому суд бере до уваги Звіт з незалежної оцінки майна транспортного засобу легкового-В сєдан Daewoo Lanos D 4ММ550, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , виготовлений оцінювачем [PERSON] ТзОВ «Консалтинг експертиза», де визначена ринкова вартість об`єкта оцінки спірного транспортного засобу станом на 02.02.2023 р. у розмірі 80\~400 грн., а не надані стороною позивачки за зустрічним позовом видруківки із сайту ОLX про вартість такого авто у розмірі 150\~000 грн. Суд виходить з тих міркувань, що правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені\~Законом України від 12 липня 2001 року\~\~\~\~№ 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»\~(далі -\~Закон № 2658-III). Згідно з частиною четвертою\~статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до\~статті 12 цього Закону. Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті\~10\~і частини першої статті\~11 Закону № 2658-III). Статтею 32\~Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша\~статті 12 Закону № 2658-III). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених\~законом\~і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18). В постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що\~на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Тоді всі звіти були б апріорі об`єктивними і достовірними на підставі лише попередження. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача передбачені\~Законом № 2658-III без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Разом з тим, за змістом статей 12 і 33 Закону2658-III звіт про оцінку майна не створює ніяких правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає і підтверджує зроблені оцінювачем висновки і його дії по реалізації свого завдання. Після виконання судом вимог ч.5 ст. 12, ст. 241 ЦПК України, учасниками справи інших клопотань щодо з`ясування вказаної обставини до суду не надійшло. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20); від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18); від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19), від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18 травня 2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20). Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду з позовом на підставі статті 364 ЦК України. Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), ухваленій після подання заявниками касаційний скарг, зазначивши у пункті 45, що вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. Оскільки сторонами понесено судові витрати, які складаються з судового збору, виходячи з вартості спірного майна, судом частково задоволено позовні вимоги за об`єднаними позовними вимогами щодо поділу майна подружжя в рівних частках в кожному об`єкті, тому, виходячи з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, суд відносить на обидві сторони пропорційно вже понесений ними судовий збір. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved