Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

06.07.2022 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , згідно вимог якого просив суд визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 26.04.2019. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір поставки №07-2604 від 26.04.2019. Крім того, на виконання вказаного Договору поставки, одночасно було складено розписку від 26.04.2019 на суму 235 000 (двісті тридцять п`ять) тисяч доларів США, на момент укладання було еквівалентним 6 274 500 (шість мільйонів двісті сімдесят чотири тисячі п`ятсот гривень) за офіційним курсом НБУ. Крім того, в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва розглядається цивільна справа № 760/33790/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вказана справа ґрунтується на існуванні Договору відступлення права вимоги від 15.01.2021 між громадянином Чехії [PERSON] та [PERSON] . Про існування Договору цесії позивач дізнався з матеріалів вказаної вище судової справи. З розпискою та власними борговими зобов`язаннями позивач погодитись не може, враховуючи, що в період 2017-2019 рр. він працював директором магазину з продажу продукції компанії Apple. Керівником та реальним власником мережі магазинів на той момент був [PERSON] , котрий і вів фінансово-господарську діяльність підприємства. В обов`язки позивача входило прийняття продукції від постачальників та подальша її реалізація, хоча формально [PERSON] був оформлений як фізична особа-підприємець та працював нібито від свого імені. Аналогічна ситуація була і серед співробітників даної фінансово-господарської організації. Вказане вище підтверджуються Договором цесії, оскільки в абз. 4 Преамбули до Договору цесії, кінцевим реальним бенефіціаром (вигодонабувачем) за Договором поставки є гр. [PERSON] . Тобто, ні відповідач, ні новий кредитор не заперечують того факту, що за Договором поставки кінцевим бенефіціаром був саме гр. [PERSON] . В даному випадку була оформлена розписка (договір займу), проте грошові кошти не передавались, а передавалась тільки техніка за Договором постачання, котру реалізовував гр. Савенок та отримував грошові кошти, про які йдеться в розписці та договорі постачання на свою адресу. Таким чином, передачі коштів від відповідача до позивача не відбувалось. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. 22.08.2022 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. 22.12.2022 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в кому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, внаслідок його безпідставності. Ухвалою суду від 15.08.2023 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представника позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір поставки №07-2604 від 26.04.2019. 26.04.2023 складено розписку, згідно якої [PERSON] , відповідно до умов договору №07-2604 від 26.04.2019, отримав від [PERSON] товар на суму 235 000 (двісті тридцять п`ять) тисяч доларів США, на момент укладання було еквівалентним 6 274 500 (шість мільйонів двісті сімдесят чотири тисячі п`ятсот гривень) за офіційним курсом НБУ та [PERSON] зобов`язався повернути суму за товар на умов і в строк зазначений у договорі №07-2604 від 26.04.2019. 15.01.2021 між громадянином Чехії [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги до [PERSON] . Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сумму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обв`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Стаття 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За вказаних підстав слід прийти до висновку, що позивачем невірно зроблено висновок про правову природу розписки, наданої позивачем, приходячи до хибного розуміння про природу взаємин сторін та вбачаючи в них відносини позики. В тексті розписки, про яку зазначає представник позивача, зазначається Договір №07-2604 від 2019 року, а сама розписка посвідчує зобов`язання позивача розрахуватись за товар, отриманий ним, у межах строків передбачених Договором №07-2604 від 26 квітня 2019 року. Також, слід зазначити, що у позові зроблено оцінку щодо правової природи договірних відносин позивача та відповідача та зазначається про укладення договору поставки, в той час, як зазначений договір не містить визначення його типу та, надалі, зазначається про складення позивачем розписки до договору поставки. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не спростовано того факту, що договір позивач уклав самостійно, власноруч його підписавши та надавши розписку щодо фінансових зобов`язань, характер його відносин з іншими особами не стосується взятих ним особисто зобов`язань. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed