Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

16 липня 2021 року у провадження Ізюмського міськрайонного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області, про позбавлення батьківський прав. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, рішенням Вищої ради правосуддя від 20 квітня 2023 року № 399/0/15-23 з 01 травня 2023 року змінено територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області на Дзержинський районний суд м. Харкова. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 08 чернвя 2023 року матеріали заяви надійшли у провадження судді К.В. Аркатової та були прийняті до провадження ухвалою суду від 19 червня 2023 року, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 лютого 2021 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від спільного шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , доньку - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , які постійно проживають з нею. З [PERSON] (відповідача) стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 18 січня 2021 року до повноліття дітей, відповідно до судового наказу виданого Ізюмським міськрайонним судом Харківської області 26 січня 2021 року. [PERSON] зазначає, що відповідач не піклується про навчання своїх дітей, не займається підготовкою дітей до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, не займається їх лікуванням, не створює умови для отримання ними освіти, саме тому звернулася до суду з вказаним позовом. [PERSON] подав до суду відзив, в якому зазначив, що твердження позивача про те, що він не піклуюся про дітей не відповідає дійсності та не має жодного доказу. Крім того, 15 лютого 2021 року [PERSON] подала заяву до поліції про відкриття кримінального провадження стосовно [PERSON] , за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, тобто вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи батьком. Постановою старшого слідчого Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області капітаном поліції Р.Г. Молокович від 28 травня 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12021220320000031 від 15 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Відповідач акцентує увагу, що позивач, не заспокоївшись, повідомила йому, що позбавить його батьківських прав. [PERSON] повідомляє, що до 2021 року він постійно приводив дітей до школи, забирав дітей після уроків, спілкувався з вчителями стосовно успіхів дітей, відвідував батьківські збори, надавав закладу допомогу в організації комфортних умов перебування дітей, з січня 2021 року змушений спілкуватися з дітьми лише в телефонному режимі в зв`язку з вищезазначеними обставинами, але не дивлячись на це, він цікавився життям своїх дітей через свою двоюрідну сестру [PERSON] , крім того, сплачує аліменти на дітей у розмірі 1/4 частину з усіх видів заробітку. Заборгованості за аліментними зобов`язаннями не має, про що надає суду довідку, долучену до відзиву. [PERSON] вважає позов безпідставним, тому просить відмовити в задоволенні повністю. Ухвалою Дзержинського районного суду від 19 червня 2023 року справу прийнято до провадження, постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12 вересня 2023 року по справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач до суду не з`явилася, про дату, час та місце повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідач до суду не прибув, про дату, час та місце повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області до суду направлено висновок, в якому зазначено, що орган опіки та піклування Ізюмської міської ради вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав. Справу просили розглянути без участі представника. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У відповідності до положень статті 247 ЦПК України, технічна фіксація судового засідання не здійснювалась. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, врахувавши позиції сторін, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 лютого 2021 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від спільного шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , доньку - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , які постійно проживають з позивачем. З [PERSON] (відповідача) стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 18 січня 2021 року до повноліття дітей, відповідно до судового наказу виданого Ізюмським міськрайонним судом Харківської області 26 січня 2021 року. [PERSON] зазначає, що відповідач не піклується про навчання своїх дітей, не займається підготовкою дітей до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, не займається їх лікуванням, не створює умови для отримання ними освіти, саме тому звернулася до суду з вказаним позовом. Відповідач заперечував у задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що до 2021 року він постійно приводив дітей до школи, забирав дітей після уроків, спілкувався з вчителями стосовно успіхів дітей, відвідував батьківські збори, надавав закладу допомогу в організації комфортних умов перебування дітей, з січня 2021 року змушений спілкуватися з дітьми лише в телефонному режимі в зв`язку з вищезазначеними обставинами, але не дивлячись на це, він цікавився життям своїх дітей через свою двоюрідну сестру [PERSON] (інформація Ізюмської гімназії № 1), крім того, сплачує аліменти на дітей у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. Заборгованості за аліментними зобов`язаннями не має, про що надає суду довідку, долучену до відзиву. [PERSON] вважає позов безпідставним, тому просить відмовити в задоволенні повністю. Судом взято до уваги, що орган опіки та піклування Ізюмської міської ради вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав, враховуючи пріоритетність інтересів дітей. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження батька (матері) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017). Суд акцентує увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що відповідач не виконує аліментні зобов`язання, або ухиляється від їх сплати. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням ї характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише вина поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд констатує, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес матері до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ним від виконання батьківських обов`язків відносно дитини або про порушення відповідачем прав дітей. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позовній заяві відмовити. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed