Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що з 24.09.1999 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти набуто спільне майно, а саме: автомобіль марки HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ); автомобіль марки RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ). Уточнивши позовні вимоги, просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] )- 184462,50 грн., автомобіль RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] )- 237128 грн., а разом- 421590,50 грн. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 27.03.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 49). Ухвалою суду від 17.05.2023 року прийняті до провадження уточнені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя (а.с. 176). 20.04.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Молчанова В.Б. надійшов відзив на позов (а.с. 57-60). 08.05.2023 року стороною позивача надана відповідь на відзив (а.с. 121-122). Ухвалою суду від 19.06.2023 року провадження у справі зупинено, у зв`язку з призначенням судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 204-205). Ухвалою судді від 02.10.2023 року провадження у справі поновлено (а.с. 225). Ухвалою суду від 16.10.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 234). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Молчанов В.Б. позовні вимоги визнав частково в частині та просив їх задоволити з урахуванням вартості автомобілів, зазначеної у висновку про оціночну вартість від 06.04.2023 року. Представник позивача [PERSON] - адвокат Рудзей Ю.В. на електронну адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 238). Вислухавши доводи сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 24.09.1999 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1650. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Причиною припинення шлюбних стосунків є діаметрально протилежні погляди на шлюб. Підстав для збереження шлюбу між сторонами судом не встановлено. Згідно п. 10 роз`яснень ППВС України № 378 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст.\~55\~СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.\~56\~СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст.\~105\~СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст.\~110\~СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані по справі докази, судом з`ясовані фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя. За такого, суд вважає, що сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому згідно зі ст.ст. 110, 112\~СК України позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про поділ спільного майна подружжя суд прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти набуто спільне майно, а саме: автомобіль марки HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ); автомобіль марки RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) (а.с. 10). Відповідно до частини третьої статті 368\~Цивільного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60\~Сімейного кодексу\~України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63\~СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Як зазначено стороною відповідача у відзиві на позов, спірні автомобілі придбані у липні 2018 року та жовтні 2020 року [PERSON] під час перебування у шлюбі за кошти, які належали йому особисто для здійснення підприємницької діяльності (а.с. 59). Проте, доказів факту придбання транспортних засобів за особисті кошти стороною відповідача суду не надано. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що спірне майно набуте у шлюбі за спільні кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 19.06.2023 року була призначена судова автотоварознавча експертиза (а.с. 204). 21.09.2023 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта № СЕ-19/111-23/35747-АВ від 31.08.2023 року про неможливість проведення експертизи, у тому числі у зв`язку з не наданням на огляд об`єктів дослідження (а.с. 221-223). Відповідно до частини першої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) Сторона відповідача стверджує, що відчуження транспортних засобів [PERSON] відбулося, у зв`язку з втратою постійного доходу від підприємницької діяльності. А з [PERSON] відповідач сумісно не проживає чотири роки (а.с. 160 звор. бік). Згідно наданих стороною відповідача договору купівлі-продажу 8045/2023/3750097 від 06.04.2023 року автомобіль HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2008 року випуску, був відчужений іншій особі (а.с. 139), а автомобіль RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2016 року випуску, відчужений іншій особі на підставі договору купівлі-продажу № 6436/23/1/037047 від 05.04.2023 року (а.с. 140). Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21). Суд не має права перекладати обов`язок доказування факту спрямованості отриманих відповідачем коштів від реалізації спірного рухомого на позивача. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідач також не надав. Таким чином, сторони придбали автомобіль HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2008 року випуску, автомобіль RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2016 року випуску, які були зареєстровані на ім`я чоловіка [PERSON] , факт того, що грошові кошти від продажу автомобілів були використано в інтересах сім`ї відповідач не довів, своєї згоди на продаж автомобіля позивачка не надавала, тому суд робить висновок, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірних автомобілів. На підтвердження позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя, стороною позивача наданий Звіт № 230117/2-КТЗ про проведення незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості автомобіля марки RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2016 року випуску, з якого вбачається, що середня ринкова вартість об`єкту оцінки (аналогічного КТЗ) станом на 17.01.2023 року складає 474256,00 грн. (а.с. 13-23). Згідно наданого стороною позивача Звіту № 230117/1-КТЗ про проведення незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості автомобіля марки HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2008 року випуску, вбачається, що середня ринкова вартість об`єкту оцінки (аналогічного КТЗ) станом на 17.01.2023 року складає 368925,00 грн. (а.с. 24-32). Виходячи з результатів вказаних висновків, [PERSON] просить стягнути на її користь компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] )- 184462,50 грн., автомобіль RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] )- 237128 грн., а разом- 421590,50 грн. В сімейних\~правовідносинах при\~поділі спільного\~майна подружжя\~передбачено презумпцію\~віднесення придбаного\~під час\~шлюбу майна\~до спільної\~сумісної власності\~подружжя.\~У такому\~разі позивач\~звільняється від\~доведення цієї\~обставини,\~яка має\~значення для\~правильного вирішення\~справи,\~а відповідач,\~якщо заперечує\~проти цього,\~має довести\~протилежне (спростувати\~матеріально-правову\~презумпцію)\~(постанова\~Верховного Суду\~від 7\~лютого 2018\~року у\~справі №\~654/5243/14-ц, постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17. Згідно надано стороною відповідача Звіту про оцінку майна за результатами незалежної оцінки колісного транспортного засобу-автомобіля марки HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2008 року випуску, ринкова вартість вказаного транспортного засобу, що визначена порівняльним підходом, станом на 06.04.2023 року складає 150370,00 грн. (а.с. 62-77). А згідно Звіту про оцінку майна за результатами незалежної оцінки колісного транспортного засобу- автомобіля RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) 2016 року випуску, ринкова вартість вказаного транспортного засобу, що визначена порівняльним підходом, станом на 06.04.2023 року складає 199520,00 грн. (а.с. 78-92). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Саме таку правову позицію висловила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 3 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц. Суду обидві сторони надали суду звіт про оцінку вартості спірного майна, в якій зазначена різна ринкова вартість автомобілів. Звіти про оцінку майна складені й підписані оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку з урахуванням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і скріплені печаткою та підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України\~від 12\~липня 2001\~року №\~2658-III\~«Про оцінку\~майна,\~майнових прав\~та професійну\~оціночну діяльність\~в Україні» (далі - Закон № 2658-III). Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті\~10\~і частини першої статті 11 Закону № 2658-III). Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III). Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18). В постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Тоді всі звіти були б апріорі об`єктивними і достовірними на підставі лише попередження. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача передбачені\~Законом № 2658-III без будь-якої прив`язки до повідомлень його про відповідальність. Отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідну відповідальність. Разом з тим, за змістом статей 12 і 33 Закону2658-III звіт про оцінку майна не створює ніяких правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає і підтверджує зроблені оцінювачем висновки і його дії по реалізації свого завдання. У даній справі обидві сторони надали суду звіти про оцінку автомобілів, які різняться за встановленою експертом ринковою вартістю. Позивач в підтвердження вартості спірного майна надала звіти про оцінку майна від 17.01.2023 року в основу яких було покладено порівняльний підхід. Основною інформаційною базою для даного звіту стала мережа Інтернет, сайти по продажу автомобілів, а також періодичні видання. Відповідач же надав звіти про оцінку майна від 06.04.2023 року в основу яких було покладено порівняльний підхід. У вказаному звіті зазначено, що при розрахунку ринкової вартості КТЗ були застосовані, зокрема, коригуючи поправки. Зокрема, відповідач надав оцінювачу інформацію щодо показників ордометра транспортних засобів, перебування у ДТП, їх технічного стану з зазначенням параметрів зношеності, тощо. Суд на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про доцільність застосування висновків від 06.04.2023 року, які зроблено на замовлення [PERSON] зважаючи на те, що при здійсненні оцінки до уваги були взята дійсна інформація по спірним автомобілям, що дозволило здійснити більш точну оцінку його вартості. Покладаючи вказаний звіт про оцінку в основу для визначення вартості спірного майна суд бере до уваги, що звіт враховує вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] , у цій частині підлягають частковому задоволенню, та її корить підлягає стягненню вартість 1/2 частки автомобіля марки HONDA CR-V (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) в сумі 75185,00 (сімдесят п`ять тисяч сто вісімдесят п`ять) грн.; вартість 1/2 частки автомобіля марки RENAULT MASTER (реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ) в сумі 99760,00 (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот шістдесят) грн., а всього- 174945,00 (сто сімдесят чотири тисячі дев`ятсот сорок п`ять) грн. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial