Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

У серпні 2023 року позивач\~звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 06.10.2021 здійснено ідентифікацію клієнта та [PERSON] підписав Заяву про приєднання до умов та правил банківських послуг. Відповідачем здійснено підпис власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 №151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». У подальшому відповідач виявив бажання отримати послугу «Оплата частинами», ознайомився із актуальними умовами кредитування та 06.10.2021 підписав паспорт кредиту за допомогою ОТР пароля. Додатково відповідачем за допомогою ОТР підписаний графік кредиту. Так, відповідач [PERSON] не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору та графіку кредиту, що має відображення у розрахунку заборгованості договором та підтверджується випискою за рахунком. Таким чином, у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором відповідно до графіку кредиту не виконав. Таким чином, станом на 05.07.2023 відповідач [PERSON] має заборгованість 37\~836,00 грн., яка складається з: 37\~798,20 грн. заборгованість за кредитом, 37,80 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, які позивач просив суд стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2023 справа прийнята в провадження судді Подорець О.Б., та вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання проведено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. З відповіді Єдиного державного демографічного реєстру №175657 від 08.08.2023 вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що заборгованість виникла у наслідок шахрайських дій третіх осіб. Так, 06.10.2021 на його телефонний номер, надійшов дзвінок від чоловіка, який представився працівником «Приватбанку» та повідомив відповідача про підозру щодо використання його банківської картки третіми особами. Зазначений чоловік повідомив низку інформації, яка могла міститися тільки у працівників банку, а саме номери кредитних карток відповідача та останні транзакції із зазначенням точного часу та сум таких транзакцій. Надалі чоловік запропонував відповідачу пройти авторизацію шляхом підтвердження телефонного дзвінка та SMS-повідомлення. Після закінчення розмови відповідач спробував зайти в Приват24, але не отримав допуску. Він звернувся до відділення Приватбанку, де йому повідомили, що 06.10.2021 відбувся перевипуск платіжної картки та заборгованість за новою карткою складає 49 872 грн. Відповідач звернувся до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі якої внесені відомості до ЄРДР та розпочалося досудове розслідування. Як зазначається відповідачем, віг не замовляв нову картку та не користувався нею. Крім того, під час досудового розслідування встановлено, що 06.10.2021 за кредитні кошти були придбані два смартфона та два стартових пакета у магазині COMFY, який розташований у м. Херсоні. За відомостями ТОВ «Комфи Трейд», замовлення було сформовано через інтернет-замовлення з номеру телефону, який ніколи не належав відповідачеві, спосіб оплаті оплата частинами від АТ КБ «Приватбанк». У той же день 06.10.2021, замовлення було повністю оплачено та отримано у торговельній точці - магазині COMFY. Відповідач зазначає, що він весь день знаходився на роботі у м. Дніпрі. Також він двічі звертався до банку, але отримував відповіді, які містили роз`яснення його обов`язку сплачувати кредит та проценти за користування кредитом, а також зазначалося, що він несе відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, якщо це сталося внаслідок його втрати картки, розголошенню ПІН-кода або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Водночас, відповідач [PERSON] у відзиві на позов зазначив, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 по справі №199/5048/22 відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] . Дане рішення є аналогічним, з одними й тими ж самими позовними вимогами та суб`єктним складом. На підставі викладеного, [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно з вимогами ч. 13\~ст. 7 ЦПК України\~розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 по справі №199/5048/22 встановлено, що 06.10.2021 АТ КБ «Приватбанк» закрив кредитну картку відповідача № [NUMBER] та відкрив на його ім`я нову кредитну картку № [NUMBER] , при цьому, відповідач не звертався до банку з проханням закрити діючу картку та відкрити нову. Також за час розгляду справи банком не надано доказів в обґрунтування необхідності закриття одної картки (строк дії якої не сплив) та випуску нової картки. Того самого дня - 06.10.2021, відповідачем [PERSON] було виявлено блокування входу в Приват24, та після звернення у відділення банку того самого дня він дізнався про оформлення нової кредитної картки та здійснення списання з його рахунку (без його розпорядження та згоди) кредитних коштів на суми: 5257,20 грн., 15236,00 грн., 15236,00 грн., 9458,80 грн., 4199,80 грн., а всього 49871,98 грн. з використанням нової картки. З приводу вказаних шахрайських дій, 21.10.2021 відповідач звернувся до сектору дізнання відділення поліції №1 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про відкриття кримінального провадження, яке було внесено до ЄРДР за №12021046630000509 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. У межах кримінального провадження №12021046630000509, ТОВ «Комфі Трейд» (торговельна мережа магазинів COMFY) надали інформацію, що 06.10.2021 за кредитні кошти були придбані два смартфона та два стартових пакета у магазині COMFY, який розташований у м. Херсоні. За відомостями ТОВ «Комфі Трейд», замовлення було сформовано через інтернет-замовлення з номеру телефону, який ніколи не належав відповідачеві, спосіб оплаті оплата частинами від АТ КБ «Приватбанку». Того ж дня - 06.10.2021, замовлення було повністю сплачено та отримано у торговельній точці - магазині COMFY у м. Херсоні. Сплата проводилася через платіжний сервіс LiqPay. Крім того, 08.10.2021 та 08.11.2021 на адресу Голови правління АТ КБ «Приватбанк» відповідачем направлено листи в яких він повідомляв про шахрайські дії щодо його кредитного рахунку внаслідок чого були списані грошові кошти. Також у листі від 08.11.2021 відповідач просив зупинити нарахування відсотків, посилаючись на те, що він не користувався кредитними коштами. Листом від 09.11.2021 на звернення відповідача АТ КБ «Приватбанк» повідомив, що відповідно до положень Умов і правил надання банківських послуг (п. 2.1.4.5.1, п. 2.1.4.12.9, 2.1.4.12.5), до обов`язків клієнта належить не передавати картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані у цілях, не передбачених цим договором, або що суперечать чинному законодавству. Також клієнт несе відповідальність за усі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на Картці даних, до моменту звернення Клієнта в Банк та блокування Картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в Стоп лист Платіжною системою. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати Картки, розголошенню ПІН-кода, або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту прав кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі заяви позичальника (відповідача) про відкриття рахунку та надання банківських послуг від 04.10.2006. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Представник позивача стверджує, що відповідач отримав кредит, скориставшись послугою позивача «Оплата частинами та Миттєва розстрочка», але не виконав свої зобов`язання щодо погашення цього кредиту. З розрахунку заборгованості за договором б/н від 27.01.2022, який наданий позивачем, вбачається, що позивач станом на 05.07.2023 нарахував відповідачу заборгованість у розмірі 37\~836,00 грн., яка складається з: 37 798,20 грн. заборгованість за кредитом, 37,80 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Суд приходить до висновку, що стороною позивача суду не надані належні і допустимі докази того, що відповідачем були отримані кредитні кошти, які, як вказує представник позивача, відповідач отримав, скориставшись послугою позивача «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» 06.10.2021. Доказів про отримання відповідачем кредитних коштів суду не надано. Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 06.10.2021 у розмірі 37\~836,00 грн., станом на 05.07.2023, також відсутні. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме подані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг в «Приватбанку» є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника. А отже позивачем не доведено, що [PERSON] брав на себе зобов`язання зі сплати саме тих відсотків у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, які зазначені в Умовах. І тому, відповідно, вказані Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору б/н від 04.10.2006. Зазначене твердження узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Оскільки судом встановлено, що відповідач не підписував Умови та Правила надання банківських послуг, то посилання позивача на порушення відповідачем певних пунктів Умов та Правил є безпідставним, а саме зазначення, що Банк не несе відповідальності у випадках, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в CMC-повідомленні, ПІН-коді та інше, стане відоме іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхнього збереження, не має значення з наведених причин. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і уКонституції України. Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта. В цьому випадку доказування наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин, умови таких правовідносин, факт їх порушення позичальником, а також розмір, складові заборгованості, період їх існування і нарахування, тощо (підстави і предмет позову), є обов`язком саме позивача у справі. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно вимог\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Outcome: dismissed