Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) користь Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, площею 22,8 кв.м, на [ADDRESS] , яке зареєстроване як квартира [ADDRESS] (РНОНМ: 766048946101). Свої вимоги мотивує тим, що нежитлові приміщення 1-го поверху під індексами 20-1,20-2 та 20- 3, загальною площею - 23,1 кв.м, які знаходяться в будинку [ADDRESS] та які перебуваються в комунальній власності Львівської міської територіальної громади, зареєстровані за [PERSON] на праві приватної власності, як квартира №32 , загальною площею - 22,8 кв.м (РНОНМ: 766048946101). Позивач зазначив, що право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі розпорядження Франківської районної державної адміністрації №1034 від 10.08.1995. Однак, Франківською районною адміністрацією не приймалося розпорядження №1034 від 10.08.1995. Позивач стверджує, що Львівською міською радою не приймалось жодних рішень про передачу нежитлового приміщення, площею 23,1 кв.м, яке є предметом спору в даній справі у власність [PERSON] або іншим особам. Оскільки нежитлові приміщення вибули з комунальної власності поза волею власника, просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.07.2023 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 06.10.2023 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради - Чижович І. надійшли письмові пояснення, у яких представник позовні вимого підтримала, просила такі задоволити. 07.11.2023 представник відповідача [PERSON] подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю його явки в судове засідання. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик сторін до суду був здійснений шляхом скерування судових повісток на їх поштову та електронну адресу. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні такого, оскільки розгляд даної справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відтак його явка в судове засідання не є необхідною. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної райради народних депутатів №109 від 10.03.1987 будинок за адресою [ADDRESS] (колишня назва - 1 травня) передавався у власність місцевим радам по Залізничному району м.Львова /а.с.7-9/. Нежитлові приміщення 1-го поверху під індексами 20-1,20-2 та 20-3, загальною площею - 23,1 кв.м, що знаходяться на [ADDRESS] , були предметами договорів оренди нерухомого майна № Г-3306-5 від 21.10.2005, №Г-5951-8 від 28.01.2008 та №Г-7554-10 від 07.07.2010, що підтверджує належність приміщень до комунальної власності Львівської міської територіальної громади /а.с.10-16/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №328407969, квартира [ADDRESS] , загальною площею - 22,8 кв.м, зареєстрована на праві власності за [PERSON] /а.с.22/. Відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №3/14154 від 12.10.2015, виданої директором підприємства Мартинишин Г.Й., станом на 29.10.2012, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі розпорядження Франківської районної державної адміністрації №1034 від 10.08.1995 /а.с.24/. З інформації наданої головою Франківської районної адміністрації Банах Н. №4-35-3800 від 21.03.2023 вбачається, що Франківською районною адміністрацією не приймалося розпорядження № 1034 від 10.08.1995 /а.с.18/. Окрім того, з копій технічного паспорта №143 від 27.01.2005 на нежитлові приміщення першого поверху, площею 23,1 кв.м в будинку [ADDRESS] та копії технічного паспорта від 22.10.2015 на квартиру [ADDRESS] , виготовленого ФОП [PERSON] вбачається, що це одній й ті ж приміщення /а.с.20-21/. Частиною першою статті 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. За статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати рішення від її імені. Відповідно до ч. 5 ст. 16 цього Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Враховуючи, що спірне нерухоме майно є комунальною власністю, і розташоване на території міста Львова, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальних громади Львівською міською радою. Таким чином, спірне нерухоме майно могло бути відчужене виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства. Разом з цим, територіальною громадою м.Львова рішень про відчуження спірного нерухомого майна не приймалося, а отже його відчуження відбулось поза волею дійсного власника, що є підставою для його витребування відповідно до ст. 387 ЦК України. При цьому, реєстрацію права власності на спірне майно здійснено на підставі розпорядження Франківської районної державної адміністрації №1034 від 10.08.1995, яке не видавалося. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. За змістом статей 317,318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово- правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 Цивільного кодексу України). Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник вправі вимагати повернення (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння, а також належного йому майна, придбаного володільцем від особи, яка не мала права його відчужувати. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом вказаних норм власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних, в тому числі договірних, відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Згідно правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зважаючи на відсутність рішення власника - Територіальної громади міста Львова, спрямованого на відчуження спірного майна, [PERSON] володіє цим майном незаконно, без відповідної правової підстави, що відповідно до положень ст. 387 ЦК України дає право власнику витребувати майно в останньої. Такий висновок зроблено судом на підставі правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не можеґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що дійсним власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Львова, рішення про відчуження спірного нерухомого майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а тому вказане майно підлягає витребуванню від [PERSON] на користь Львівської міської ради, на підставі ст. 387 ЦК України. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2684 грн.

Outcome: approved