Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся в суд із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОС Україна» (далі - відповідач) у якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 1 365 502,61 грн (вимога-1); стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпустки за період з 11 липня 2023 року по 15 серпня 2023 року (день звернення до суду) у розмірі 199162,60 грн (вимога-2); вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 04.12.2007 позивача було призначено генеральним директором відповідача та з 27.12.2007 приступив до виконання трудових обов`язків. Надалі, 01.08.2019 року між товариством та генеральним директором укладено контракт строком на п`ять років, з наступною пролонгацією такого. У червні 2023 року між сторонами почали здійснюватися переговори щодо звільнення генерального директора за згодою сторін із виплатою, зокрема компенсації за всі дні невикористаної відпустки, однак така була компенсована частково за період з 27.12.2008 по 10.07.2023 (день звільнення позивача). Позивач зазначає, що не компенсованими залишилось 227 днів щорічної обов`язкової відпустки. У відповідності до постанови № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» розмір компенсації за невикористані дні відпустки становить у сумі 136550261 грн. Разом із тим, оскільки відповідач порушив виплату компенсації за невикористані дні відпустки просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні відпустки у повному обсязі, починаючи з 10.07.2023 по день фактичного розрахунку компенсації та з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання розподілу судових витрат. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що у день звільнення із позивачем проведено усі розрахунки, згідно з повідомлення про нараховані суми, належні працівнику при звільненні за період з 27.12.2007 по 10.07.2023 та за наявності табелів обліку робочого часу за період з 2018 по 2023, адже за попередній період, а саме з 2007 року табелі обліку робочого часу були відсутні, хоч обов`язок організації та контролю за забезпечення бухгалтерського обліку та документообігу товариства було закріплено за генеральним директором. Просить у позові відмовити. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому наводить наступні пояснення. Факти невикористання позивачем відпусток, що дає право на їх компенсацію підтверджено табелями обліку робочого часу, які за період з 01.03.2008 по 30.06.2013 були сформовані ФОП [PERSON] на підставі договору від 01.04.2010 № 04Б-10, яка надавала бухгалтерські послуги у період з 01.04.2010 по 30.06.2013; з 01.07.2013 по 28.02.2017 були сформовані табелі обліку робочого часу ТОВ «АФ «Маслова та партнери» на підставі договору із ТОВ «ОС Україна» від 01.07.2013 № 01Б-13; а за період з 2008 по 2018 рік табелі обліку робочого часу велись Марченко І. А. , яка у подальшому займала посаду начальника фінансового відділу товариства та такі табелі були передані головному бухгалтеру товариства Карпюк О. Г. ; за період з 2019 року по день звільнення табелі обліку робочого часу велись бухгалтером ТОВ «ОС Україна» Карпюк О. Г. Отже, облік робочого часу в товаристві проводився, а тому такі докази необхідно врахувати при визначені днів невикористаної відпустки позивачу для їх компенсації. Просить позов задовольнити. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив. Наводить доводи про те, що протоколом Загальних зборів товариства про звільнення генерального директора, останнього було зобов`язано передати усі матеріальні і нематеріальні цінності за період з 27.12.2007 по 10.07.2023. На неодноразові листи товариства до позивача цього не було здійснено. Оскільки оригінали табелів обліку робочого часу не були передані колишнім генеральним директором товариству чи будь-якою іншою особою, а відтак і підстави для виплати компенсації за невикористані дні відпустки у товаристві відсутні. Разом із тим, просить застосувати строк позовної давності щодо компенсації за невикористану відпустку за період до 01.08.2019, адже такий сплинув у відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Окрім цього, зазначає, що позивачу здійснено компенсацію за 66 днів невикористаної відпустки за період з 01.08.2019 по 10.07.2023 та становила у розмірі 363625,74 грн (5509,89 грн (середньоденна заробітна плата) *66 (дні невикористаної відпустки)). Також наводить аргументи про те, що позивачем безпідставно включено до заробітної плати одноразову премію виплачену у грудні 2022 року, збільшивши тим самим заробітну плату з 169053,07 грн до 300000,00 грн. Просить у позові відмовити. 18 вересня 2023 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги повністю та просить позов задовольнити з підстав викладених у завах по суті. У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позову повністю та просить у такому відмовити з підстав викладених у заявах по суті. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані докази, суд прийшов до наступних висновків. Суд установив, 04 грудня 2007 року Загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ОС Україна» вирішили створити товариство, затвердити статут товариства, призначити генерального директора товариства [PERSON]., затвердити місцезнаходження товариства, затвердити статутний капітал товариства /том 1, а.с. 24, 25/. Відповідно до наказу № 1 від 27 грудня 2007 [PERSON] заступив на посаду та прийняв на себе виконання посадових обов`язків генерального директора товариства з 27.12.2007 /том 1, а.с. 26/. 01 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОС Україна» та генеральним директором [PERSON] укладено контракт (трудовий договір) (далі - контракт, трудовий договір). На підставі контракту встановлено трудові відносини між генеральним директором та товариством (п. 1.1 контракту) /том 1, а.с. 27-36/. 10 липня 2023 року наказом товариства № 31-КУ припинено повноваження генерального директора товариства [PERSON] , згідно з п. 5 ст. 41 КЗпП України. Головному бухгалтеру виплатити [PERSON] вихідну допомогу, згідно з ст. 44 КЗпП України, у розмірі шестимісячної середньої місячної заробітної плати та компенсацією за невикористану відпустку за період з 27.12.2008 по 10.07.2023, відповідно до підтверджуючих документів. Підстава для наказу: протокол Загальних зборів учасників товариства від 10.07.2023 № 10/07/2023 /том 1, а.с. 39/. Відповідно до повідомлення про невиплачені суми, належні працівникові при звільненні від 10.07.2023 [PERSON] нараховано та виплачеано наступні суми: заробітна плата за липень 2023 року у розмірі 49469,56 грн (ПДФО 8904,52 грн, військовий збір 742,04 грн), вихідна допомога 1034113.50 грн (ПДФО 186140,43 грн, військовий збір 15511,70 грн), компенсація за невикористану відпустку 363652,74 грн (ПДФО 65457,49 грн, військовий збір 5454,79 грн). Всього нараховано 1447235,80 грн, належить до сплати 1165024,83 грн / том 1, а.с. 40/. Попри те, на переконання позивача нарахована сума компенсації за невикористану відпустку не відповідає тим сумам, які б мали бути виплачені товариством позивачу при звільненні, у зв`язку із чим [PERSON] звернувся 27.07.2023 із відповідним листом до генерального директора товариства Лозко О. Г. /том 1, а.с. 41-46/. Однак через не отримання будь-якої відповіді на лист від 27.07.2023 та не донарахування компенсації за невикористану відпустку позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Судом встановлено та визнано сторонами, що відповідачем сплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 363652,74 грн за період з 27.12.2008 по 10.07.2023, відповідно до підтверджуючих документів, які були наявними у товаристві, тобто табелів обліку робочого часу, які велись головним бухгалтером товариства Карпюк О. В. з 2019 року по 10.07.2023. Попри те такі твердження відповідача щодо визначення днів невикористаної відпустки колишньому генеральному директору товариства з подальшою виплатою компенсації за їх невикористання, суд оцінює критичною, виходячи з наступних мотивів. Згідно з ч. 1 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до п. 4.3 контракту генеральному директору надається щорічна відпустка тривалістю 25 календарних днів із збереженням щомісячної заробітної плати, обчисленої за попередні дванадцять місяців. Отже, у період роботи з 2008 року по 2018 рік генеральний директор товариства мав право на щорічну основу відпустку тривалістю не менше 24 календарних дні у відповідності до ч. 1 ст. 75 КЗпП України та ст. 6 Закону України «Про відпустки», а з 2020 року по 2022 рік 25 календарних днів та з 01.01.2023 по день звільнення (10.07.2023) 13 календарних днів, відповідно до відпрацьованого часу, згідно з умов трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Отже, на роботодавця покладено обов`язок ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи. Згідно з наказом Міністерства статистики України від 9 жовтня 1995 року № 253 «Про затвердження типових форм первинного обліку» типовими формами первинного обліку використання робочого часу є форми - П-3 "Наказ (розпорядження) про надання відпустки", П-12 «Табель обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати", П-13 "Табель обліку використання робочого часу"; П-14 "Табель обліку використання робочого часу". Наказ містить типові форми П-12, П-13, П-14. Наказ втратив чинність на підставі наказу від 05.12.2008 № 489. Відповідно до наказу державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджено та введено в дію з 1 січня 2009 року типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, що додаються: N П-3 "Наказ (розпорядження) про надання відпустки", N П-5 "Табель обліку використання робочого часу". Наказ містить типову форму П-5 Табелю обліку використання робочого часу. Суд установив, що позивачем надано табелі обліку використання робочого часу ТОВ «ОС Україна», починаючи з 2008 року, форми П-5, які містять інформацію, зокрема про надання щорічної основної відпустки працівникам товариства. Аналізуючи табелі обліку робочого часу за період з 2008 року по 2016 рік щодо працівника [PERSON] , генеральний директор, установлено позначення про облік відпрацьованого часу цього працівника; будь-яких позначень щодо обліку перебування позивача у щорічній основі відпустці відсутні /том 1, а.с. 47-137, 200-250; том 2, а.с. 1-78/. Згідно з відомостей табелів обліку використання робочого часу за період з 2017 рік по 2023 рік, установлено, що працівник [PERSON] , генеральний директор перебував у щорічній основній відпустці тривалістю 14 календарних днів у місяці вересні 2017 року; у 2018 році 22 календарних дні, а саме: 3 календарних дні у січні, 5 календарних днів у місяці березні, 5 календарних днів у місяці липні, 9 календарних днів у місяці серпні; у 2019 році працівник [PERSON] використовував щорічну основу відпустку, а саме: 11 календарних днів у місяці січні, 12 календарних днів у місці серпні, 1 календарний день у місяці вересні; у 2020 році перебував у щорічній основній відпустці тривалістю 14 календарних днів у місяці серпні; у 2021 року перебував у щорічній основній відпустці тривалістю 4 календарних дні у місяці березні, 7 календарних днів у місяці вересні; у 2022 році працівник [PERSON] не використовував щорічну основу відпустку; за період з січня 2023 року по червень 2023 року працівник [PERSON] не використовував щорічну основу відпустку тривалістю 13 календарних днів (за фактично відпрацьований час). Дані обставини підтверджено аналізованими судом відомостями із табелів використання робочого часу, наявними у матеріалах справи. Отже, загальна тривалість невикористаної щорічної основаної відпустки за період з 2008 року по червень 2023 року становить 287 календарних днів. Сторона відповідача заперечує щодо належності доказів, а саме табелів обліку використання робочого часу за період з 2008 року по 2018 рік, адже такі на підприємстві відсутні, не були передані по акту прийому-передачі між колишнім генеральним директором та товариством, а тому не можуть братися судом до уваги. Однак, такі твердження сторони відповідача суд оцінює критично, виходячи з наступного. 01 квітня 2010 року між ТОВ «ОС Україна» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір № 04Б-10 про надання послуг у сфері бухгалтерського обліку з питань організації та ведення бухгалтерського та податкового обліку, формування податкової і фінансової звітності. Застосування законодавства з питань оподаткування, бухгалтерського обліку та регулювання фінансово-господарської діяльності товариства. Термін дії договору продовжувався сторонами укладеними додатковими угодами з кінцевим терміном до 30 червня 2013 року. 01 липня 2013 року між ТОВ «ОС Україна» та ТОВ «АФ «Маслова та партнери» укладено договір № 01Б-13 про надання послуг у сфері бухгалтерського обліку з питань організації та ведення бухгалтерського та податкового обліку, формування податкової і фінансової звітності. Застосування законодавства з питань оподаткування, бухгалтерського обліку та регулювання фінансово-господарської діяльності товариства. Термін дії договору продовжувався сторонами укладеними додатковими угодами з кінцевим терміном до 28 лютого 2017 року. Отже, документи щодо обліку робочого часу у період надання послуг товариству формувались ФОП [PERSON] , а згодом ТОВ «АФ «Маслова та партнери» за період з 01 березня 2008 року по 30 червня 2013 року та з 01 липня 2013 року по 28 лютого 2017 року що входило до предмету укладених між сторонами договорів. Табелі обліку робочого часу надавались колишньому генеральному директору товариства, така інформація установлена із відповідей на адвокатські запити від 20.09.2023 ФОП [PERSON] та від 20.09.2023 № 01/09-23 ТОВ «АФ «Маслова та партнери». Будь-яких доказів щодо заперечення відносно вказаної інформації та дійсності укладених договорів із сторони відповідача не надійшло, а тому суд бере до уваги, аналізує та оцінює подані до суду стороною позивача табелів обліку робочого часу за спірний період, які містять інформацію про облік даних щорічної основної відпустки працівників товариства. Окрім цього, суд зазначає, що облік часу перебування у щорічній основній відсутні підтверджується також наявністю наказів товариства з цього питання, однак відповідачем не надано жодного наказу, який би спростовував чи підтверджував встановлені судом дані. Відтак, аналізуючи подані докази суд прийшов до переконання про те, що табелі обліку робочого часу за період з 2008 року по 2018 рік суд бере до уваги, як такі, що містять інформацію про облік використання працівником [PERSON] щорічної основаної відпустки. Доводи відповідача про відсутність актів приймання-передачі табелів обліку робочого часу між колишнім генеральним директором та товариством суд не бере до уваги, адже такі табелі обліку робочого часу формувались третіми особами згідно з договорів про надання послуг, укладених між суб`єктами господарської діяльності, а не між генеральним директором товариства, який діяв у власних інтересах з одної сторони та суб`єктом господарювання з іншої сторони. Стороною відповідача не подано жодних даних про те, що вони звертались із відповідними листами до таких суб`єктів про надання сформованих табелів обліку робочого часу за спірний період, однак такі ними не були отримані, що могло б поставити під сумнів існування таких документів. Окрім цього, 31 липня 2023 року видано наказ генеральним директора товариства № 77/23 про проведення інвентаризації, зокрема документів первинного обліку, що заходились на зберіганні керівного складу ТОВ «ОС Україна». Результатів такої інвентаризації суду не подано. Відтак, суд прийшов до переконання про те, що відповідачем не подано жодних доказів у відповідності до ст. ст. 77-80 ЦПК України, які б заперечували встановлені судом дані щодо надання щорічних основних відпусток позивачу. Позивач наводить аргументи про те, що колишнім директором товариства за період з 2008 року по 2023 року (до дати звільнення) не використано 287 календарних днів щорічної основної відпустки, з яких 60 календарних днів компенсовано працівнику у день його звільнення у розмірі 363652,74 грн. Натоміть товариство зазначає, що ним компенсовано невикористані дні щорічної відпустки тривалість 66 календарних днів, а не 60 календарних днів, про що вказує сторона позивача, адже розмір середньоденною заробітної плати позивача за останні 12 календарних місяців становив 5509,89 грн, а не 6015,43 грн, про що зазначає позивач у позові. Також представник відповідача зазначає, що позивачем безпідставно у місяці грудні 2022 року вказано у розмір нарахованої заробітної плати одноразову щорічну премію у сумі 169053,07 грн, що вплинуло на визначення середньоденної заробітної плати із сторони позивача. Згідно з п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України 08.02.1995 № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати. При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Отже, розмір премії, який був одержаний позивачем у грудні 2022 році включається при обчисленні компенсації за невикористані відпустки. Таким чином, суд критично оцінює доводи відповідача щодо неправомірного включення такої премії при обчисленні позивачем середньоденної заробітної плати, а тому суд прийшов до переконання про те, що середньоденна заробітна плата позивача за період з липня 2022 року по червень 2023 року, за виключенням місяця липня 2022 року (працівник не працював і за ним не зберігався заробіток та така обставина сторона не заперечується) становить у сумі 6015,43 грн, а не 5509,89 грн, а тому виходячи із розміру компенсованих днів щорічної основної відпустки 363652,74 грн, [PERSON] проведено у день його звільнення компенсацію за 60 календарних днів невикористаної відпустки, а не за 66 календарних днів про що стверджує відповідач. Таким чином, некомпенсованими залишились 227 календарних днів невикористаної відпустки. Отже, розмір компенсації за невиплачені дні невикористаної щорічної відпустки становить у сумі 1365502,61 грн (227 (календарні дні невикористаної щорічної відпустки) х 6015,43 грн (розмір середньоденної заробітної плати для обчислення виплати компенсації за невикористані щорічні відпустки), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відтак позовну вимогу-1 задовольнити. Щодо позовної вимоги-2, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року (далі - Закон) право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (справа №1-13/2013) указав, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 640/24361/19, з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачці в день її звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена з вини роботодавця (у зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів), що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України. Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд констатує, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки є законними та обґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі № 640/11699/21. Суд установив, що позивачу не повністю компенсовано невикористані дні щорічної основної відпустки, а відтак до таких спірних правовідносин необхідно застосувати відповідальність роботодавця протягом усього періоду затримки невиплати компенсації за невикористані дні відпустки, починаючи з 11 липня 2023 року по день ухвалення рішення суду. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата для обчислення за весь час затримки по день фактичного розрахунку позивачем розрахована позивачем вірно, тобто відповідно до п.2 Порядку та складає 7660,10 грн ( 344704,56 грн (сума доходу позивача за останні два місяці, що передавало події звільнення, що підтверджено індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України /том 1, а.с. 20-22/) :45 (фактично відпрацьовані робочі дні за травень та червень 2023 року, що підтверджено табелями обліку робочого часу за вказані місяці). Відтак, суд прийшов до переконання про те, що позовна вимога про стягнення середнього заробіток у зв`язку із затримкою виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільнення з роботи, за період з 11 липня 2023 року по 27 жовтня 2023 року становить у розмірі 605 147,90 грн (79 робочих днів х 7660,10 грн (середньоденна заробітна плата), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відтак позовну вимогу-2 слід задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про задоволення позову повністю. Щодо заяви відповідача про застосування строку давності до спірних правовідносин, суд прийшов до наступного. Відповідач покликається на обставини пропуску позивачем строку передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України до частини позовної вимоги-1 щодо компенсації за невикористану відпустку за період до 01.08.2019 року, адже позивач, будучи генеральним директором товариство умисно не здійснював виплату собі компенсації за такий період. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно з ч.1, ч.2 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом установлено, що 24 липня 2023 року позивачем отримана на електронну адресу лист товариства, зокрема повідомлення про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, однак позивач заперечив проти сум компенсації за невикористані дні відпустки у відповіді на лист від 27.07.2023 /том 1, а.с. 40-46/. Із позовною заявою за захистом свого порушеного оправа позивач звернувся до суду 15.08.2023. Отже, суд прийшов до переконання про те, що оскільки спірні правовідносини виникли з підстав порушення законодавства про оплату праці, а відтак позивач звернувся із відповідним позовом у межах строків передбачених ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а тому у заяві відповідача слід відмовити. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1991,63 грн.

Outcome: approved