Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

У травні 2023 року Державна інноваційно фінансово-кредитна установа, в інтересах якої діє [PERSON] , звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову представник позивача вказував, що наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України №2/п від 28 січня 2021 року на заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи Кондратюка О.С. покладено виконання обов`язків голови установи. На підставі вказаного наказу відповідач виніс наказ №13-к/тр від 28 січня 2021 року, за яким приступив до виконання обов`язків голови правління. Зазначав, що [PERSON] , перебуваючи на посаді заступника голови установи та виконуючи обов`язки голови правління, 10 березня 2021 року видав наказ №56-е/тр, яким звільнив з посади начальника відділу підтримки винаходів установи [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у справі №759/7520/21, скасовано наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 10.03.2021 року №56 к/тр «Про припинення трудового договору», поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ або на рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації. Стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103 467 грн. 28 коп., стягнуто з ДІФКУ на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп., допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] . Вказане рішення суду було виконано, що підтверджується постановою Шевченківського ВДВС у місті Києві від 07 лютого 2022 року про закінчення виконавчого провадження (ВП 68000068), згідно з якою борг по вказаному виконавчому документу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження на загальну суму 112 096 грн. 38 коп. сплачено в повному обсязі. В подальшому, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року у справі №759/2297/22, стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] 204 099 грн. 84 коп. середнього заробітку за період з 23.06.2021 року по 18.01.2022 року за час вимушеного прогулу та час затримки негайного виконання рішення суду від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 про поновлення [PERSON] на роботі. Стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 992,40 грн. Відповідно до постанови Шевченківського ВДВС у місті Києві від 27 січня 2023 року про закінчення виконавчого провадження (ВП [NUMBER]) борг в повному розмірі стягнуто на депозитний рахунок Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) та перераховано стягувачу. Крім того, з боржника стягнуто та перераховано на користь держави виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Таким чином, на виконання рішення суду від 22 червня 2021 року у справі №759/7520/21 та від 04 липня 2022 року у справі №759/2297/22 з рахунку установи стягнуто 372 906 грн. 12 коп. Посилаючись на те, що саме винними діями відповідача [PERSON] установі завдано шкоду, пов`язану із виплатою працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути з відповідача 372 906 грн. 12 коп. Ухвалою судді від 12 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 03 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Ухвалою судді від 03 серпня 2023 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову у даній справі - відмовлено. В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України №2/п від 28 січня 2021 року на заступника голови правління Державної інноваційно фінансово-кредитної установи [PERSON] покладено виконання обов`язків голови установи позивача. На підставі вказаного наказу відповідач виніс наказ №13-к/тр від 28 січня 2021 року за яким приступив до виконання обов`язків голови правління. Також встановлено, що відповідач [PERSON] , перебуваючи на посаді заступника голови установи та виконуючи обов`язки голови правління установи, 10 березня 2021 року видав наказ №56-е/тр, яким звільнив з посади начальника відділу підтримки винаходів установи [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року у справі №759/7520/21, скасовано наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 10.03.2021 року №56 к/тр «Про припинення трудового договору», поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ або на рівнозначній посаді, яка відповідатиме її кваліфікації. Стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 103467 грн. 28 коп., стягнуто з ДІФКУ на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп., допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] . Вказане рішення суду було виконано, що підтверджується постановою Шевченківського ВДВС у місті Києві від 07 лютого 2022 року про закінчення виконавчого провадження (ВП 68000068), згідно з якою борг по вказаному виконавчому документу, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження на загальну суму 112 096 грн. 38 коп. сплачено в повному обсязі. В подальшому, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року у справі №759/2297/22, стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] 204 099 грн. 84 коп. середнього заробітку за період з 23.06.2021 року по 18.01.2022 року за час вимушеного прогулу та час затримки негайного виконання рішення суду від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21 про поновлення [PERSON] на роботі. Стягнуто з ДІФКУ на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 992,40 грн. Відповідно до постанови Шевченківського ВДВС у місті Києві від 27 січня 2023 року про закінчення виконавчого провадження (ВП [NUMBER]) борг в повному розмірі стягнуто на депозитний рахунок Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) та перераховано стягувачу. Крім того, з боржника стягнуто та перераховано на користь держави виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Таким чином, на виконання рішення суду від 22 червня 2021 року у справі №759/7520/21 та від 04 липня 2022 року у справі №759/2297/22 з рахунку установи стягнуто 372 906 грн. 12 коп. Рішеннями Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 та від 04 липня 2022 року було встановлено, що [PERSON] була звільнена не законно, з вини працедавця, а також те, що було затримано виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22.06.2021 року у справі № 759/7520/21, яке підлягало негайному виконанню, з 23.06.2021 року по 18.01.2022 року включно. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За приписами ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Пунктом п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно з ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до роз`яснень, викладених п.п.13,33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Отже, чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником. Приписами частини четвертої статті 136 КЗпП України передбачено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Таким чином, відповідач як посадова особа, за наказами якого незаконно звільнено працівника, та несвоєчасно виконано негайне виконання рішення суду, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 103 467 грн.28 коп. (справа №757/7520/21) та середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки негайного виконання рішення суду в сумі 204 099 грн. 84 коп., а всього на загальну суму 307 567 грн. 12 коп. При цьому суд зазначає, що положеннями ст. 237 КЗпП України, на яку посилався позивач в обґрунтування вимог заявленого позову, не передбачено обов`язку особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну виплатами, які були здійснені у виконавчому провадженні, зокрема сплати виконавчого збору та витрат на виконавче провадження, відтак позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача виконавчого збору за виконавчими провадженнями (ВП№[NUMBER] та ВП [NUMBER]) у загальному розмірі 29 339 грн. 09 коп. задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд зауважує, що позивачем були пред`явлені вимоги про стягнення з відповідача заподіяної шкоди на загальну суму 372 906 грн. 12 коп., яка складається з: 103 467 грн. 28 коп. суми середнього заробітку, 8 329 грн. виконавчого збору, 300 грн. мінімальних витрат виконавчого провадження (ВП№[NUMBER]) та 204 099 грн. середнього заробітку, 20 409 грн. 90 коп. виконавчого збору, 300 грн. мінімальних витрат виконавчого провадження (ВП [NUMBER]). Однак при арифметичному підрахунку, загальний розмір заборгованості становить 336 906 грн. 12 коп. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 2450 грн. 22 коп. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial