Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Адвокат Матвійчук Д.В., як представник [PERSON] , 13.10.2022 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, вказавши, що 18.02.2022 [PERSON] складено розписку, за якою він зобов`язується повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 1000 доларів США або в гривневому еквіваленті по курсу КБ «Приват Банк» на дату розрахунку. 28.07.2022 відповідачу було направлено вимогу, відповідно до ст. 530 ЦК України. Станом на 06.09.2022 грошові кошти боржником не сплачено. Просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу 1000 доларів США по курсу КБ «ПриватБанк» на день стягнення, а також сплачений по справі судовий збір в сумі 994 грн. та витрати на правову допомогу 10000 грн. Ухвалою суду від 28.11.2022, після усунення недоліків, провадження в справі відкрито. Вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті спору. В судовому засіданні представник позивача адвокат Матвійчук Д.В. підтримав позовну заяву та просив задоволити її в повному обсязі на підставі наявних в справі доказів. Додатково пояснив, що в січні-лютому 2022 року [PERSON] працював на ТОВ «Россери», керівником якого був [PERSON] . Останній написав розписку про обов`язок виплатити позивачу грошові кошти в сумі 1000 доларів США, проте свій обов`язок не виконав. Тому на адресу відповідача було надіслано письмову претензію, яка залишилась без належного реагування. Щодо направленого [PERSON] на адресу суду електронного листа зазначив, що відповідач суперечить сам собі, оскільки спочатку вказує, що розписки не було, а потім пише, що розписка писалась не [PERSON] . Наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зважаючи на обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання. 05.10.2023 та 18.10.2023 на електронну адресу Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшли електронні листи від [PERSON] , які всупереч вимогам Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, не підписані електронно-цифровим підписом, тому не були зареєстровані канцелярією суду. Проте, суд вважає за можливе приєднати вказані листи до матеріалів справи, враховуючи на те, що представник позивача не заперечував проти цього. У вказаних листах [PERSON] заперечував наявність боргових зобов`язань перед [PERSON] вказуючи, що останній взяв розписку на столі у колеги та вказана розписка належала іншій людині (стажеру). Зникненню розписки ніхто не придав уваги, оскільки питань ніяких не виникало і зобов`язання перед тією особою було виконано. Однак, розписка з`явилась у даній судовій справі. Вказану розписку [PERSON] він не писав і ніяких боргових зобов`язань перед ним не має. З цих підстав [PERSON] заперечує проти задоволення позову та просить відмовити в задоволенні вимог [PERSON] до нього повністю. Також просив справу розглянути без його участі. Також, 01.05.2023 представником відповідача адвокатом Прядкою В.М. було подано письмові пояснення, в яких заперечувалось існування будь-яких боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] . Так, зі змісту наданої позивачем розписки випливає, що [PERSON] зобов`язується виплатити грошові кошти, а не повернути отримані в борг кошти. Тобто, надана розписка не підтверджує факту отримання [PERSON] коштів у борг та виникнення у останнього обов`язку повернути борг на вимогу кредитора, а отже, не підтверджує і факту існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики. Крім того, зі змісту наданої розписки не вбачається що саме [PERSON] [PERSON] зобов`язується виплатити грошові кошти в сумі 1000 доларів США на дату розрахунку. На підставі викладеного вказував, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, в судових засіданнях адвокат Прядка В.М., під час дії договору про надання правничої допомоги укладеної з [PERSON] , заперечував доводи [PERSON] та його представника викладені в позовній заяві, виходячи з наданих письмових пояснень. При цьому вказував, що надана позивачем розписка не підтверджує факту існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, як і не містить відомостей про те, кому саме вона написана. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.\~ \~ Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 18.02.2022 [PERSON] власноручно написав розписку, в якій зобов`язувався виплатити суму в розмірі 1000 доларів США, або в гривневому еквіваленті по курсу ПриватБанка на день розрахунку. Оригінал вказаної розписки надано суду представником позивача (а.с. 28). З досліджених в судовому засіданні письмових поясненнях [PERSON] , проти дослідження яких не заперечував представник позивача, відповідач заперечував факт отримання від [PERSON] в борг грошових коштів та написання позивачу боргової розписки, яку той надав суду. При цьому вказав, що долучена до матеріалів справи розписка була адресована іншій людині. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зобов`язувався виплатити суму в розмірі 1000 доларів США, або в гривневому еквіваленті по курсу ПриватБанка на день розрахунку. Однак, у наданій розписці не зазначено кому саме повинен відповідач виплатити грошові кошти. Крім того, у наданому документів відсутнє будь-яке посилання на зобов`язання повернути отримані в борг грошові кошти. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду, зокрема, від 26.04.2022 у справ №753/1349/20, від 07.06.2023 у справі №522/19653/21. Так, у постанові Верховного Суду від 07.06.2023 постановленої у справі №522/19653/21 зазначено, що Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду тривалий час неодноразово наголошували на тому, що, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Це, зокрема, постанови Верховного Суду України: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16; постанови Великої Палати Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, провадження № 14-465цс18, від 03 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, провадження № 14-360цс19; постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16, провадження № 61-24543св18, від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052св21 та багато інших. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (див.: постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20, провадження № 61-14052св21). У даному випадку, із наданої розписки не можливо встановити, що між сторонами відбулась передача коштів в борг та у [PERSON] виникло зобов`язання повернути [PERSON] грошові кошти. За таких обставин, оцінивши докази надані позивачем, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не доведено існування між [PERSON] та [PERSON] правовідносин за договором позики, які регулюються ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та на які посилається позивач, аргументуючи свої позовні вимоги, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики не підлягає задоволенню. На підставі ст. 526, 527, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст. 3, 12-13, 81, 89, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed