Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення стягнення аліментів на утримання дитини, звільнення від сплати аліментів та заборгованості по аліментам. Свої вимоги мотивував тим, що з 16 лютого 2002 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 05 квітня 2023 року постановою Київського апеляційного суду було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 02 листопада 2020 року судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15159/20 з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від заробітку(доході), але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 жовтня 2020 року. З вересня 2022 року син знаходиться на утриманні позивача. У зв`язку з чим позивач просить припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від заробітку(доході), але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, які стягнуті судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15159/20 від 02 лютого 2021 року; звільнити [PERSON] від сплати аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які стягнуті судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15159/20 від 02 лютого 2021 року. Під час підготовчого провадження змінено предмет позову: просив припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від заробітку(доході), але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, які стягнуті судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15159/20 від 02 лютого 2021 року за період з 02 вересня 2021 року по 15 травня 2023 року включно; звільнити [PERSON] від сплати аліментів та заборгованості по аліментах на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які стягнуті судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15159/20 від 02 лютого 2021 року за період з 02 вересня 2021 року по 15 травня 2023 року включно. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 09 серпня 2023 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 07 листопада 2023 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що заборгованість по аліментах виникла з січня 2023 року. У грудні відповідач написала заяву про припинення стягнення аліментів, а у червні 2023 року про примусове виконання судового наказу з грудня 2022 року. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснила, що з 29 жовтня по 13 листопада 2022 року та з 23 грудня 2022 року по 30 січня 2023 року дитина перебувала на канікулах та проживала у бабусі в Ніжині Черніговської області. В інші періоди дитина проживала як з батьком так і з матір`ю. Більш часу дитина проживала з батьком, коли у відповідача не було житла у м. Києві. Позивач [PERSON] , допитаний в судовому засіданні як свідок, пояснив, що з вересня 2022 року по травень 2023 року дитина проживала разом з позивачем, який сплачував на користь відповідача аліменти до грудня 2022 року. Під час осінніх та зимових канікул дитини проживала у бабусі - матері відповідача. Хто в цей час матеріально забезпечував дитину йому не відомо. На вихідних дитина ходила до відповідача. З 10 по 15 травня 2023 року син хворів, тому його відповідач забрала до себе. Пізніше повідомила, що син залишається проживати з нею. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю відповідача. З грудня 2022 року по січень 2023 року дитина була на канікулах та проживала з бабусею. В цей час позивач навіть не телефонував, матеріально забезпечувала відповідач. Також відповідач несла витрати на розвиток та оздоровлення дитини, придбання ліків, оплати послуг психолога, окуліста, масажиста. Між канікулами онук також до неї приїздив. Був випадок, коли позивач посадив малолітню дитину без супроводу в електричку і відправив у Ніжин через який-то конфлікт. Протягом тижня дитина жила у бабусі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 16 лютого 2002 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 05 квітня 2023 року постановою Київського апеляційного суду було розірвано (а.с. 9, 10-11,12, том 1). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9 зв., том 1). 02 листопада 2020 року судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15159/20 з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від заробітку (доходів), але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 жовтня 2020 року (а.с. 8, том 1). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на проживання дитини з батьком в період з 02 вересня 2022 року по 16 травня 2023 року. На підтвердження позовних вимог надано акти опитування від 03 травня 2023 року свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.13-14, 15-16, 17-18, 19-20, том 1); заяву відповідача від 14 грудня 2022 року начальнику Дніпровського ВДВС у м. Києві про повернення виконавчого листа про стягнення з боржника [PERSON] без виконання, відсутність заборгованості по аліментам (а.с.21, том 1); довідку про доходи від 18 липня 2023 року про сплату аліментів за період з грудня 2021 року по грудень 2022 року включно (а.с.61, том 1); копію заяви відповідача від 23 травня 2023 року начальнику Дніпровського ВДВС у м. Києві про прийняття виконавчого листа, виданого на примусове виконання судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/15159/20 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з 23 грудня 2022 року (а.с.66); розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 05 липня 2023 року за період з січня по червень 2023 року у розмірі 32020,50 грн (а.с.66зв.-67, 67зв.-68, том 1). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, в якому зазначено, що дитина проживає з нею. Оскільки син страждає на захворювання: шизотиповий розлад, транзиторний тикозний розлад, для сприяння вилікування рекомендовано лікарями спілкування з іншим батьком, з яким син постійно не проживає. Тому з вересня 2022 року позивач став більше приділяти спілкуванню з дитиною. На час осінніх канікул у 2022 році та в період з 29 жовтня по 13 листопада, з 23 грудня 2022 року по 30 січня 2023 року, син перебував в місті Ніжин Чернігівської області у бабусі (по лінії матері). Факт проживання дитини з позивачем можуть підтвердити свідки, а також оплатою особисто відповідачем послуг психолога, лікарів, гуртків. Позивачем не надано результатів інспекційних відвідувань одержувача аліментів проведених органом опіки та піклування або ж акту обстеження умов проживання дитини, який би підтвердив факт проживання дитини з батьком (а.с. 70-75, том 1). На підтвердження відзиву додано акт обстеження умов проживання дитини від 12 червня 2023 року (а.с.76, том 1); характеристику учня 5-го класу СЗШ № 158 м. Києва [PERSON] (а.с.77, том 1); копію договору найму(оренди) житлового приміщення від 05 червня 2023 року (а.с.78, том 1); епікриз з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] (а.с.79, том 1);виписки із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] (а.с.80, том 1); копія висновку психолога (а.с.81, том 1). Позивач скористався правом подачі відповіді на відзив, в якій зазначено, що відповідач не надала суду акти обстеження місця проживання дитини з нею у період з 02 вересня 2021 року по 15 травня 2023 року. З 02 вересня 2022 року син виявив бажання проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . З позивачем син проживав постійно і лише на один день їхав до відповідача. В цей час позивач купував йому одяг, новий мобільний телефон. У грудні 2022 року відповідач написала заяву до державної виконавчої служби про припинення стягнення аліментів. З січня 2023 року дитина постійно проживала з позивачем. В період з 02 вересня 2022 року по 15 травня 2023 року відповідач не купила дитини ні одяг, ні взуття, не поповнила мобільний телефон. 14 травня 2023 року син захворів і відповідач забрала до себе (а.с.87-95, том 1). Відповідач скористалася правом подачі заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що акти опитування свідків представником позивача є неналежними та недопустимими доказами, оскільки свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, як того вимагає закон. З травня 2023 року знайшла квартиру для оренди і з цього часу разом з дитиною постійно проживає. У період перебування дитини з батьком, не припиняла приділяти увагу своєму сину та нести матеріальні витрати на відвідування ним школи, гуртків, психолога, лікарні, поліклініки, що підтверджується відповідними доказами (а.с.126-131, том 1). На підтвердження заперечення надано копію висновку психолога від 18 серпня 2022 року (а.с.132, том 1); копії чеків та платіжних доручень про оплату перебування у дитячому таборі, про замовлення взуття, оплата тренувань, придбання ліків, відвідування розважальних центрів(а.с.134-149, том 1); копія розпорядження № 485 від 14 серпня 2023 року Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю (а.с.171, том 1); копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 18 серпня 2023 року (а.с.172-173, том 1);копія ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 17 серпня 2023 року про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню (ас. 174-179, том 1). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст. 181 СК України). Згідно ст. 188 Сімейного кодексу України батьки можуть бути звільненні від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно до ч.2 ст. 197 Сімейного кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналогічна вимога мається у п.22 Постанови Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених ст. 197 Сімейного кодексу України умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Частиною 4 статті 273 ЦПК України встановлено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Судом також оглянуті електронні докази - листування сторін за допомогою месенджеру Viber та встановлено, що малолітній син сторін проживав з батьками у період з 02 вересня 2021 року по 15 травня 2023 року по черзі (а.с. 180-184, том 1; а.с. 200-223 , том 2). Матеріали справи не містять відомостей про наявність судового рішення стосовно визначення місця проживання малолітнього сина з батьком та/або наявність домовленості між сторонами про постійне місце проживання дитини з батьком. У період перебування дитини з батьком, мати не припиняла приділяти увагу своєму сину та нести матеріальні витрати на відвідування ним школи, гуртків, психолога, лікарні, поліклініки, що підтверджується відповідними доказами та спростовує твердження позивача про його повне утримання малолітнього сина. Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані представником позивача акти опитування свідків є неналежними та недопустимими доказами, оскільки свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, як того вимагає закон. Суд зазначає, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому припинення їх стягнення можливе тоді, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина постійно проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. Отже, за встановлених обставин суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів на утримання дитини, звільнення від сплати аліментів та заборгованості по аліментам повністю. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed