Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

04 жовтня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, [PERSON] про виділення нежитлового приміщення підвалу в натурі, витребування нежитлового приміщення підвалу з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням підвалу. Позивач звертаючись до суду просив виділити нежитлове приміщення підвалу № 511, загальною площею 40,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] в натурі [PERSON] ; Витребувати нежитлове приміщення підвалу № 511, загальною площею 40,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] ; Зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням підвалу № 511, загальною площею 40,1 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що Позивач є власником нежитлового приміщення підвалу за № 511, загальною площею 40,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а підвальне приміщення [ADDRESS] , загальною площею 450 кв.м. належить [PERSON] .. Як зазначає Позивач, в 2018 році [PERSON] зніс стіни та перегородки в підвальному приміщенні, яке належить [PERSON] , перекрив доступ до належного [PERSON] нежитлового приміщення підвалу № 511 та підвалу № 510, яке належить [PERSON] [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, який 14 грудня 2018 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси задоволений в повному обсязі. 31 жовтня 2019 року Одеським апеляційним судом ухвалено постанову, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2018 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. 14 квітня 2020 року ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, постанова Одеського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишена без змін. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Протокольною ухвалою суду від 02 червня 2022 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. В судовому засіданні 05 жовтня 2022 року представник Позивача надав свої пояснення стосовно обставин справи. [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. В судовому засіданні 02 серпня 2023 року представник Позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представника [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. 02 жовтня 2023 року від представника [PERSON] до суду надійшли письмові дебати та заява про розгляд справи за відсутності. В судове засідання 02 листопада 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Позивача до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник [PERSON] надав заяву про слухання справи за відсутності. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нежилі приміщення підвалу №511 від 03.02.2005 року (розпорядження Приморської РДА ОМР №4845 від 29.12.2004) та витягу про реєстрацію права власності №6647411 від 02.03.2005 року підвальне приміщення № 511, площею 40,1 кв. м., за адресою [ADDRESS] належало територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради. З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9710905 від 31.01.2006 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2005 року по справі №11637 вбачається, що [PERSON] набув право власності на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення підвалу №511, розташований за адресою - [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником нежитлового приміщення підвалу № 511, загальною площею - 40,1 кв. м., яке розташоване за адресою - [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 25 лютого 2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крикливою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №261.\~ Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 13543523. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2006 року по справі №2-5685/2006, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12 липня 2006 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстровим №15363329, у [PERSON] виникло право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення підвалу, площею - 450 кв. м., розташований за адресою - [ADDRESS] . Даний об`єкт нерухомого майна неодноразово відчужувався, а саме: 20 липня 2006 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продав, а [PERSON] купив об`єкт нерухомого майна підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 450 кв. м.. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 633; 04 серпня 2006 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продав, а [PERSON] купила об`єкт нерухомого майна підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 450 кв. м.. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 763; 12 жовтня 2006 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купив об`єкт нерухомого майна підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 450 кв.м.. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 1294; 16 лютого 2013 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продав, а [PERSON] купив об`єкт нерухомого майна підвальне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 450 кв.м. Зазначений договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 783. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2006 року по справі №2-5685/2006 скасоване, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача у розумінні статті 364 ЦК України не є виділом в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб. Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до наведених норм зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, які на момент подання позову відсутні або не настали, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права у майбутньому. Після настання порушення прав та законних інтересів власників вони мають право вимагати усунення будь-яких створених ним перешкод у користуванні своїм майном. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. За змістом положень ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо. Відповідно до положень, викладених у ч.1 та ч.5 ст. 106 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, який судом буде оцінений у сукупності із іншими доказами у даній справі. Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів, таких як висновок експерта, який би давав змогу встановити, що належне Позивачу на праві власності\~підвальне приміщення № 511, площею 40,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 866491051101, розташоване за адресою: [ADDRESS] , входить до складу підвального приміщення, розташованого за тією ж адресою, загальною площею 450 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 9946851000, що належить на праві власності [PERSON] .. Разом з цим, Позивачем не надано доказів, що підвальне приміщення № 511, площею 40,1 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 866491051101, розташоване за адресою: [ADDRESS] та підвальне приміщення, розташоване за тією ж адресою, загальною площею 450 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 9946851000, що належить на праві власності [PERSON] належить останнім на праві спільної власності, що позбавляє суд виділити в натурі частки із майна, а відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині виділення нежитлового приміщення підвалу в натурі слід відмовити. Щодо вимог про витребування нежитлового приміщення підвалу з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням підвалу, то суд зазначає наступне. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Відповідно до ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, який на законних підставах володіє майном, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Отже, для застосування приписів ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Відповідно до статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Позивач [PERSON] заявив по даній справі віндикаційний позов. Правовою підставою позову вказав ст. 388 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, на час ухвалення рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2006 року, яке у послідуючому було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.04.2012 року, [PERSON] не був власником спірного підвального приміщення, площею 40,1 кв. м.. Тому, спірне підвальне приміщення, площею 40,1 кв. м., не вибувало із володіння [PERSON] поза його волею, у розумінні приписів ст. 388 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, які містяться у ч. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позивачем обрано невірний спосіб захисту. У постановах Верховного Суду України, зокрема, від 13.07.2004 № 10/732 викладалася правова позиція, згідно з якою, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способом захисту прав, суд повинен відмовити у позові. Отже, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вищевказаних позовних вимог про витребування майна саме з огляду на помилковість обраного позивачем способу захисту своїх прав. Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним підвальним приміщенням шляхом виселення є похідними, а тому в їх задоволенні також необхідно відмовити. Слід зазначити, що якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, [PERSON] про виділення нежитлового приміщення підвалу в натурі, витребування нежитлового приміщення підвалу з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням підвалу. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed