Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 30.08.2007 р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав відповідачу грошові кошти у розмірі 61 370 доларів США строком до 31.10.2018 р. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] надав позивачу розписку. Грошові кошти повернуті не були, неодноразові звернення [PERSON] до відповідача були марними. Зважаючи на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 61 370 доларів США, а також 3% річних у сумі і інфляційну складову у розмірі 182 519,31 грн. Провадження у справі відкрито 05.03.2021 р., вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) сторін. В подальшому вирішено питання про перехід з розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) сторін в розгляд справи в порядку загального позовного провадження у зв`язку з тим, що судом не було належним чином враховано ціну позову та з метою сприяння та забезпечення сторонам їх процесуальних прав та виконання обов`язків. Представник позивача просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов. Не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Правом на подачу позову не скористався. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223, , за відсутності заперечень позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні докази та надавши їм належну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 30.08.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошві кошти у розмірі 61 370,00 доларів США. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, як свідчать матеріали справи на підтвердження укладання договору позики [PERSON] надав [PERSON] розписку та взяв на себе зобов`язання повернути кошти до 31.12.2018 р. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначає позивач, на день подачі позову відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти не повернув Під час розгляду справи не було встановлено обстави , які б свідчили про виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань в повному обсязі. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц. Зважаючи на обставини, встановлені в судовому засіданні суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу за договором позики у сумі 61 370,00 доларів США. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. В свою чергу положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наданим [PERSON] розрахунком, який було перевірено під час розгляду справи, 3% річних за період прострочення - з 01.01.2019 р. по 31.08.2020 р. 84 265,61 грн., інфляційні збитки - 98 253,70 грн. Беручи до уваги те, що під час розгляду справи було встановлено те, що відповідач прострочив виконання договору позики, наявні підстави і для задоволення вимог і в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Щодо вимоги Позивача про зазначення в рішенні про нарахування органом (особою) яка здійснюватиме примусове виконання судового рішення 3% річних на суму заборгованості, яка стягнута судом за період з 17.02.2021 року до моменту виконання рішення, на підставі ч.10 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому вказана стаття є нормою процесуального права, яка не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів до моменту виконання судового рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даної вимоги. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved