Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

У липні 2021\~року ка\~звернулася до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] про визнання правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, в обґрунтування якого вказала, що позивачці на праві приватної власності належала 1/2 квартири [ADDRESS] . Інша 1/2 квартири [ADDRESS] належала її батьку [PERSON] . 21 березня 2012 року позивачка видала довіреність, якою уповноважила [PERSON] бути її представником у відповідних органах з питань продажу належної їй 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Довіреність була видана строком на десять років до 21 березня 2022 року. 08 липня 2014 року між позивачкою та її батьком [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Позивачка зазначає, що з матеріалів кримінального провадження, відкритого за її заявою за фактом вчинення шахрайських дій, з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України, вона дізналася, що 28 листопада 2015 року було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивачка, від імені якої на підставі довіреності від 21 березня 2012 року діяв її батько [PERSON] , передала у власність відповідача [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження позивачка дізналася про наявність заяви від 28 листопада 2015 року [PERSON] , якою він надав згоду своїй дружині [PERSON] на придбання у спільну сумісну власність подружжя 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Отже, спірний договір купівлі-продажу укладений від імені позивачки [PERSON] з [PERSON] під час їх шлюбу. Таким чином, всупереч вимогам частини третьої статті 238 ЦК України [PERSON] 28 листопада 2015 року уклав договір купівлі-продажу у своїх інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки за правилами статті 60 СК України відчужена за договором 1/2 частка квартири [ADDRESS] стала об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . В подальшому 08 жовтня 2018 року було вчинено декілька правочинів щодо вказаної частки квартири та наразі власником 1/2 частки спірної квартири є [PERSON] та іншої 1/2 частки квартири позивачка. Позивачка просила суд визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу 1/2 квартири [ADDRESS] , укладений 28 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хаславською К.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4282; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хаславської К.В., індексний номер 26565682, від 28 листопада 2015 року, номер запису про право власності 12268585, про державну реєстрацію права власності на 1/2 квартири [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] ; визнати незаконним та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав про державну реєстрацію права власності на 1/2 квартири [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , вчинений 28 листопада 2015 року, номер запису про право власності 12268585; стягнути з відповідачки та користь позивачки судові витрати. У відзиві на позовну заяву відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначила, що твердження позивачки про порушення її прав є безпідставними, оскільки спірна квартира фактично весь час належала [PERSON] , позивачка в квартирі не проживала. Також зазначила, що [PERSON] 01 серпня 2016 року видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] . Одним із повноважень, яке надавалось вказаною довіреністю [PERSON] , було вчинення дій з питань розірвання договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 28 листопада 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. за реєстровим № 4282, предметом якого була 1/2 частка квартири [ADDRESS] . Даним документом підтверджується, що [PERSON] було відомо про факт укладання спірного договору з 01 серпня 2016 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності за позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 листопада 2015року для [PERSON] почався з 01 серпня 2016 року - дня коли особа дізналась або мала дізнатись про порушення свого права, та закінчився 01 серпня 2019 року. Відповідачка заявляє про застосування наслідків спливу строку позовної давності. У відповіді на відзив на позовну заяву позивачка посилається на те, що твердження відповідачки про те, що спірна квартира фактично весь час належала [PERSON] , який в ній проживав із своєю сім`єю до 2020 року, а також твердження про те, що позивачка в квартирі не проживала, не впливають на правомочності власника. Також зазначає про те, що довіреність, видана 01 серпня 2016 року позивачкою на ім`я її батька, свідчить про те, що між ними була домовленість, що договір купівлі-продажу від 28 листопада 2015 року укладений із [PERSON] буде розірвано. Така домовленість існувала, оскільки [PERSON] була впевнена, шо квартиру оформлено лише на [PERSON] на правах особистої власності. Лише з матеріалів кримінального провадження позивачці стало відомо про наявність заяви від [PERSON] укласти даний договір його дружиною в інтересах сім`ї. Просить поновити строк позовної давності. У запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву відповідачка виклала доводи аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , в обгрунтування якого зазначила, що [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Фактично вказана квартира весь час належала [PERSON] , який в ній проживав із своєю сім`єю до 2020 року. [PERSON] жодного дня у спірній квартирі не проживала. Оскільки у [PERSON] виник конфлікт із керівництвом ОСББ «А-1», на балансі якого знаходиться будинок, а усі особові рахунки були оформлені на [PERSON] , [PERSON] у 2014 році було прийнято рішення про тимчасове переоформлення своєї частки у праві власності на квартиру на доньку - [PERSON] . Для цього 08 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування належної останньому 1/2 частини квартири. [PERSON] зазначає, що сторони вказаного договору дарування його так фактично і не виконали, оскільки [PERSON] не користувалась даною квартирою. У спірній квартирі весь цей час проживав її батько [PERSON] із своєю дружиною та сином. [PERSON] вказує на те, що при укладенні спірного правочину внутрішня воля його сторін не відповідала зовнішньому її прояву, та сторони договору не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, тому спірний договір є фіктивним. [PERSON] просила суд визнати недійсним внаслідок фіктивності договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 08 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М. за реєстровим номером 2089. Сторони по справі в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.\~Від представника[PERSON] \~надійшла заява\~про розгляд\~справи без\~участі відповідачки\~та її\~представника. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності суд виходить з наступного. Судом встановлено\~обставини про\~те, що [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належало по 1/2 частці квартири [ADDRESS] , про що свідчить копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2009 року (т. 1, а.с. 15). Згідно копії довіреності від 21 березня 2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасовою Н.А., та зареєстрована в реєстрі за № 319, [PERSON] уповноважує [PERSON] , для чого надає йому право, зокрема, укласти та підписати договір купівлі-продажу, отримувати належні їй гроші. Довіреність дійсна до 21 березня 2022 року (т. 1, а.с. 18). 08 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування частини квартири (т. 1, а.с.19). 08\~липня 2014\~року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником та захищати її інтереси, зокрема, з питань розпорядження (продажу, дарування, обміну, здачі в оренду, суборенду, найм, передачі в іпотеку, розірвання іпотеки тощо) належної їй трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладати будь-які договори. 28 листопада 2015 року між [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 21 березня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасовою Н.А. за реєстровим № 319, як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав у власність покупця на умовах купівлі-продажу належну йому на праві власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 25-26). Згідно нотаріально посвідченої заяви від 28 листопада 2015 року [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] на придбання у спільну сумісну власність подружжя 1/2 частки квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 27). 01 серпня 2016 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з питань, зокрема, розірвання договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого 28 листопада 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. за реєстровим № 4282, предметом якого була 1/2 частка квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 116-117). [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 27 серпня 2004 року, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 45). [INFO] [PERSON] помер, що не оспорюється сторонами по справі. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 червня 2021 року власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору дарування частки квартири від 04 грудня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та власником іншої 1/2 частки квартири є [PERSON] (т. 1, а.с. 48, 92). З огляду на частини першу та другу статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, у спосіб визнання правочину недійсним. За положеннями статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Згідно частин першої, третьої статті 237 ЦК України\~представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК\~України). За змістом статей 244, 245 ЦК України\~представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Згідно із статтею\~60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею\~60 Сімейного кодексу України\~встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Проаналізувавши встановлені по справі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] , діючи на підставі довіреності, відчужуючи за договором купівлі-продажу спірну 1/2 частку квартиру своїй дружині - відповідачу [PERSON] , набув право спільної сумісної власності на вказану частку квартиру відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 238 ЦК України. Доводи відповідача щодо відсутності порушень прав позивач, оскільки спірна квартира фактично весь час належала [PERSON] , а позивачка в квартирі не проживала, є безпідставними та не спростовують факту того, що спірний договір укладено з порушенням вимог ч. 3 ст. 238 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.(ч.1 ст. 261 ЦК України). Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2016 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з питань, зокрема, розірвання договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] , посвідченого 28 листопада 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хаславською К.В. за реєстровим № 4282, предметом якого була 1/2 частка квартири [ADDRESS] . Тобто, про укладення оспорюваного договору 1/2 частка квартири [ADDRESS] , позивачка знала 01 серпня 2016 року. Відповідно, перебіг позовної давності розпочався в момент видачі [PERSON] довіреності [PERSON] на розірвання договору спірного договору купівлі-продажу, укладеного між нею та [PERSON] від 28 листопада 2015 року, тобто, відлік строку позовної давності розпочався 01 серпня 2016 року і сплив, відповідно, 01 серпня 2019 року. Посилання [PERSON] на те, що довіреність, видана 01 серпня 2016 року позивачкою на ім`я її батька, свідчить про те, що між ними була домовленість, що договір купівлі-продажу від 28 листопада 2015 року укладений із [PERSON] буде розірвано, та така домовленість існувала, оскільки [PERSON] була впевнена, шо квартиру оформлено лише на [PERSON] на правах особистої власності, не заслуговує на увагу з огляду на наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16; постанові КГС ВС від 23.01.2020 року у справі №916/2128/18; пп. 58-59 постанови КГС ВС від 19.05.2020 року у справі №33/5009/8037/11; постанові КЦС ВС від 27.01.2021 року у справі №186/599/17. У постанові від 17.02.2021\~року у справі №463/1444/18 КЦС ВС зазначив, що позивач мала об`єктивну можливість знати про порушення її прав відповідачем, оскільки особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Таким чином, з моменту укладення правочину позивач мала змогу довідатись про перехід права власності на спірний об`єкт, тобто про порушення її прав. Отже, саме позивачка повинна довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності щодо оспорюваного правочину. Натомість, як зазначено вище, видача [PERSON] довіреності [PERSON] бути її представником з питань, зокрема, розірвання спірного договору купівлі-продажу свідчить про обізнаність позивачки про даний договір з 01 серпня 2016 року. Отже, [PERSON] знала про обставини порушення своїх прав ще у 01 серпня 2016 року, що з огляду на частину першу статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності, проте звернулися до суду з цим позовом 07 липня 2021 року, а відтак пропустила строк позовної давності. Частина 4 ст. 267 ЦК України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У постанові від 12.04.2021 року у справі №564/2227/17 КЦС ВС зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. За вищенаведеного, враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , однак позивачка звернулася до суду з позовом поза межами визначеного законом трирічного строку позовної давності, то в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за спливом позовної давності. Вимоги про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну частку квартири та про визнання і скасування запису в Державному реєстрі речових прав є похідними вимогами від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а тому також не підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним, то суд виходить з наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України\~фіктивним\~є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.\~Фіктивний\~правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину\~фіктивним\~суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено\~фіктивний\~правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У\~фіктивних\~правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи\~фіктивний\~правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками\~фіктивного\~правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] вказувала, що при укладенні спірного правочину внутрішня воля його сторін не відповідала зовнішньому її прояву, та сторони договору не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, тому спірний договір є фіктивним. Відповідно до\~вимог частини\~1\~статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, суд, на підставі зібраних у справі доказів, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування 1/2 частки квартири, оскільки із вказаного договору вбачається, що підписуючи його сторони у присутності нотаріуса стверджували, що в момент вчинення цього правочину вони усвідомлювали значення своїх дій і керували ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, правочин укладений не під впливом тяжкої для ним обставини і на вкрай невигідних умовах, правочин вчинений не під впливом помилки, обману, або насильства, правочин вчинений без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним, не суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (т. 1, а.с. 114). Під час розгляду справи [PERSON] не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Посилання [PERSON] на те, що сторони вказаного договору дарування його так фактично і не виконали, оскільки [PERSON] не користувалась даною квартирою, у спірній квартирі весь цей час проживав її батько [PERSON] із своєю дружиною та сином, не заслуговує на увагу, оскільки сам по собі факт користування [PERSON] спірною квартирою після укладення оспорюваного правочину не свідчить про його недійсність з підстав наведених у позові. Таким чином, правових підстав для\~визнання недійсним договору дарування позивачем не доведено, а судом таких не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволенню позову в частині розірвання договору довічного утримання.

Outcome: dismissed