Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, належного на праві спільної сумісної власності. Позов про поділ майна подружжя мотивований тим, що сторони перебували у шлюбі з 04.02.1987 року, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2022 року. 04.11.2014 року під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , яка була зареєстрована на позивача. Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04.11.2014 року, який засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В., реєстраційний номер 1923. Позивач [PERSON] просить поділити між ним та відповідачем [PERSON] квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на частку квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.02.2022 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача подала відзив на позов, у якому зазначила про те, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін, тому що придбана в період шлюбу. Відповідач ставить під сумнів підписання позовної заяви [PERSON] , адже в цей час він перебував на стаціонарному лікуванні у Воєнно-медичному клінічному центрі Центрального регіону і за станом здоров`я не міг ні ходити, ні говорити. [PERSON] вважає, що позов про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя був поданий не самим [PERSON] , а невідомою їй особою. Ухвалою суду від 28.07.2022 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя роз`єднані та виділено в самостійне провадження позовні вимоги про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 21.12.2022 р. справа про поділ майна подружжя прийнята до провадження судді [PERSON] . Ухвалою суду від 12.01.2023 р., постановленою без видалення суду до нарадчої кімнати, визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 27.02.2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду, оскільки позивач не одноразово не з`являвся до суду. Постановою Вінницького апеляційного суду від 25.04.2023 року скасовано ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак надав до суду заяву, підписану власноруч, що не наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки його права не порушені. Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки права позивача жодним чином не порушенні. Позивач продовжує проживати у квартирі, ніхно його право не порушує і не забороняє використовувати цю квартиру за призначенням. Право власності на квартиру оформлене на позивача, і аби виникав спір щодо цього майна, саме відповідач [PERSON] мала б звертатись з позовом про поділ майна як спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні, в якому було ухвалено рішення по суті справи, відповідач подала суду заяву [PERSON] від 02.10.2023 р. в якій зазначає таке : «Щодо позову моєї колишньої дружини [PERSON] повідомляю наступне : я не наполягаю на задоволенні позовних вимог, оскільки спір щодо даного майна між нами відсутній. Жодних претензій до [PERSON] не маю» та заяву від 26.10.2023 р. такого змісту : «Щодо позову моєї колишньої дружини [PERSON] повідомляю наступне : я не наполягаю на задоволенні позовних вимог, оскільки спір щодо даного майна між нами відсутній. Жодних претензій до [PERSON] не маю. Адвокату Оськіну Ю.В. ніяких доручень не давав». Заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі з 04.02.1987 року, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2022 року. 04.11.2014 року, під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , яка зареєстрована на позивача. Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04.11.2014 року, який засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н. В., реєстраційний номер 1923. Положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, являється їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положеннями ст. 3 ЦПК України \~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим\~Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Крім того, наслідком визнання права може бути визнання наявності або відсутності обов`язків у особи або їх припинення, визнання особи такою, що втратила право, визнання наявності правовідносин тощо, про що також можуть заявлятися позовні вимоги. З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. За правилами ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Водночас Верховний Суд зазначає, що встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися\~до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі\~№ 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №\~910/12787/17). Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08.10.2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9). Згідно з ч. 1 та ч.6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 4\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Крім того, відповідно до ч.2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За частинами першою-третьою\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд вважає що відсутні підстави для поділу спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , оскільки позивач власноруч підписав заяву про те, що він не наполягає на задоволенні своїх позовних вимог, та не бажає поділу спільного сумісного майна. Суд вважає, що права позивача [PERSON] не порушено жодним чином, оскільки він являється титульним власником квартири, мешкає у ній, інших зареєстрованих у цьому житловому приміщенні осіб, які б мали право користування квартирою, немає. Відповідач [PERSON] мешкає в іншому місці, в приватному житловому будинку, жодним чином не порушує права позивача, тому що не просить поділити квартиру. У судовому засіданні досліджені подані відповідачем відеозаписи спілкування сторін від 01.08.2022 р., від 02.10.2023 р. та від 05.10.2023 р., зроблені на телефон відповідача, де позивач [PERSON] говорить про те, що позов не подавав, нічого не підписував та жодних повноважень адвокату Оськіну Ю.В. не надавав, а також не наполягає на заявлених позовних вимогах. Надані відповідачем докази у сукупності мають взаємний зв`язок, є належними і допустимими у зазначених правовідносинах сторін, їх достовірність стороною позивача не спростована. Чисельні заяви [PERSON] про наполягання на позовних вимогах і навпаки про залишення позову без розгляду; протокол його допиту як потерпілого від 07.11.2022 р. (а.с.66-67, 90-91, 162) про те, що заяви про розлучення із своєю дружиною [PERSON] та щодо розподілу майна не подавав та ніяких відповідних заяв не підписував, ніяких договорів про захист його прав з адвокатом не заключав, а саме адвокату Оськіну Юрію не надавав ніяких повноважень щодо представництва в суді; виписні епікризи (а.с. 88, 160, 190, 199) про те, серед інших, позивач страждає на захворювання у виді розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу; поведінка [PERSON] та його психо-емоційний стан, простежені на відеозаписах від 01.08.2022р., від 02.10.2023 р., від 05.10.2023 р., для суду є вагомими підставами вважати, що позивач не в повній мірі розуміє суть виниклих правовідносин, предмет спору і не має чіткого і послідового волевиявлення поділити майно, придбане в період шлюбу з відповідачем. Із дослідженої судом заяви, підписаної нібито [PERSON] 03.10.2023р., про те, що позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити, встановлено, що така заява складена за шаблоном іншої заяви від імені [PERSON] із закриттям аркушем паперу підпису автора заяви. Надавши правову оцінку доказам у справі та процесуальним заявам позивача, поданим під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки не знайшов порушення прав чи інтересів позивача. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed