Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

31.01.2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі Договору №122 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого в Южноукраїнської філії Універсальної товарної біржі "Нерухомість Н" 24.06.1999 року, його батько [PERSON] придбав у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.06.1999 року №122 член Універсальної товарної біржі "Нерухомість Н" [PERSON] , яка діяла від свого імені та представляла інтереси членів своєї сім`ї [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , 1993 року народження, продала, а член біржі [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстрований в КП "Бюро технічної інвентаризації" за №99, книга 12. Згідно з договором [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 06.04.2022 року, актовий запис №167. За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів належну йому квартиру. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Токарчук С.А., реєстровий №3458 від 24.06.2004 року. Після смерті батька він у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса Лейбіченко С.В. з заявою про прийняття спадщини. 06.07.2022 року було заведено спадкову справу за №22/2022 (№6943467 у Спадковому реєстрі). Після звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] листом приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В. №101/02-14 від 05.10.2022 року повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на те, що у вказаному договорі купівлі-продажу були представники за довіреністю, а також неповнолітня особа на той час, що протирічить діючому на той час законодавству. Також нотаріус вказала на розбіжність написання по батькові його батька у заповіті та у свідоцтві про смерть, що, як вказала нотаріус, не дає можливості ідентифікувати особу спадкодавця. Так, у заповіті по батькові записано " [PERSON] ", а в свідоцтві про смерть - " [PERSON] ". Такі обставини, як зазначено у повідомленні нотаріуса, унеможливлюють видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно, допоки зазначений договір не буде визнаний дійсним відповідним рішенням суду та ідентифікації особи заповідача. Вважає, що розбіжності в написанні по-батькові спадкодавця літер "і" та "и" в заповіті і в свідоцтві про смерть, є лише технічною помилкою, яка сталася не з вини заповідача. Сам заповідач, підписуючи заповіт написав своє прізвище правильно. Заповіт від 24.06.2004 року від імені [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Токарчук С.А., зареєстрований в реєстрі за №3458, складений у письмовій формі із зазначенням дати та часу, особисто підписаний заповідачем. Проте, після звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] листом приватного нотаріуса Лейбіченко С.В. повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з ненаданням належних правовстановлюючих документів на підтвердження права власності заповідача на квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розбіжності в написанні по-батькові спадкодавця літер "і" та "и" в заповіті і в свідоцтві про смерть, укладення договору купівлі-продажу квартири на біржі позбавляють його можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у позасудовому порядку. Просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №122 від 24.06.1999 року, зареєстрований в Універсальній товарній біржі "Нерухомість Н", укладений між [PERSON] , яка також діяла від імені [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] на кв. [ADDRESS] , загальною площею 50,1 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., та складається з 2 кімнат; та визнати за ним право власності на вищевказану квартиру в порядку спадкування. Ухвалою суду від 08.02.2023 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. У судове засідання позивач та представник позивача [PERSON] не з`явилися, однак до суду надали заяву, в якому остання вказала, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить суд розглянути справу без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили. Про день, час та місце розгляду справи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були повідомлені шляхом направлення судових повісток на адресу, зазначену в позовній заяві, та через оголошення, розміщене на офіційному сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. На підставі ч.2\~ ст. 247 ЦПК України, у зв`язку неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно\~ ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи положення ст. 280 ЦПК України та думку представника позивача, який не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 24.06.1999 року відповідно до договору №122 купівлі-продажу нерухомого майна член Універсальної товарної біржі "Нерухомість Н" [PERSON] , яка діяла від свого імені та представляла інтереси членів своєї сім`ї [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , 1993 року народження, продала, а член біржі [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 52,1 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м. Зазначений договір було зареєстровано в КП "Бюро технічної інвентаризації" за № 99, книга 12. Договір купівлі-продажу квартири підписаний сторонами власноручно. На теперішній час ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявив, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу квартири, сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на теперішній час, визнання такого договору дійсним можливе лише у судовому порядку. Позивач вказує на те, що після укладання договору купівлі-продажу квартири, сторонами були виконані всі умови договору. Відповідно до довідки з комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації м.Южноукраїнська" від 08.12.2022 року за вих. №419, станом на 31.12.2012 року, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу №122 від 24.06.1999 року, укладеного Універсальною товарною біржою "Нерухомість Н", зареєстрованого в КП БТІ за №99 кн.12 (а.с. 12). [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Южноукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 06.04.2022 року, за актовим записом №167 (а.с. 14). Як вбачається із копії заповіту №3458 від 24.06.2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А., що [PERSON] , [INFO] , ще за життя склав даний заповіт, яким заповів належну йому кв. [ADDRESS] , своєму синові - [PERSON] (а.с. 13). 06.07.2022 року спадкоємець [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В. з заявою про прийняття спадщини. Згідно Витягу № 69390808 про реєстрацію в Спадковому реєстрі 06.07.2022 року було заведено приватним нотаріусом Лейбіченко С.В. Спадкову справу за номером 22/2022, у Спадковому реєстрі №69443467 (а.с. 15). Приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В. надано роз`яснення [PERSON] , в яких вказано про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 05.10.2022 року за вих. №101/02-14, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , зокрема, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчено. З огляду на те, що у вказаному договорі купівлі-продажу були представники за довіреністю, а також неповнолітня особа на той час, що протирічить діючому на той час законодавству. Також було встановлено розбіжності в написанні в тексті заповіту літер "і" та "и" в по-батькові спадкодавця, що впливає на встановлення особи заповідача із особою, зазначеною у свідоцтві про смерть (а.с. 16). На замовлення [PERSON] , КП "БТІ м.Южноукраїнська" на спадкову квартиру [ADDRESS] , 07.12.2022 року складено технічний паспорт (інвентаризаційна справа №99)(а.с. 17). Згідно з вказаним технічним паспортом дана квартира, розташована на 3 поверсі у будинку квартирного типу (гуртожитку) та складається з двох житлових кімнат загальною площею 50,1 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., допоміжною (підсобною) площею 20,9 кв.м., літньою (неопалювальною) площею 1,7 кв.м., у тому числі: 1 - коридор площею 8,3 кв.м., 2 - житлова 15,9 кв.м., 3 - житлова площею 11,6 кв.м., 4 - кухня 8,9 кв.м., 5 - вбиральна 1,2 кв.м., 6 - ванна 2,5 кв.м., 7 - лоджія 1,7 кв.м. (а.с. 18). З досліджених судом документів у їх логічній послідовності, судом встановлено факт родинних відносин [PERSON] , [INFO] як батька до сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 24). Різницю в написанні по-батькові спадкодавця літер "і" та "и" в заповіті та в свідоцтві про смерть на переконання суду виникла через невірну транслітерацію по-батькові на українську мову. Плутанина в перекладі по-батькові " [PERSON] " вочевидь носить системний характер та прослідковується у наданих суду документах, які при своєму загальному аналізі дозволяють суду дійти висновку про встановлення родинних відносин позивача зі своїм батьком. Написання по-батькові батька позивача як " [PERSON] ", замість вірного " [PERSON] " у заповіті на квартиру [ADDRESS] , є наслідком тієї ж системної помилки, що дозволяє суду дійти висновку про становлення факту належності вказаного правовстановлюючого документу померлого [PERSON] . Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу квартири між сторонами, покупцем було зареєстровано право власності в КП "Бюро технічної інвентаризації", який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у червні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На підставі ч.4 ст.15 Закону України "Про товарну біржу", угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Позивач, на теперішній час, не має можливості реалізувати свої права, як власник майна, оскільки договір купівлі-продажу квартири не було посвідчено нотаріально. За таких обставин, оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності [PERSON] на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, суд приходить до висновку, що [PERSON] на законних підставах набув право власності на придбане майно, проте позивач немає можливості оформити свої спадкові права, з причин, що не залежать від нього, в зв`язку з чим вважає, що права позивача підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України, а тому позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованим та таким, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу №122 від 24.06.1999 року, укладеного Універсальною товарною біржою "Нерухомість Н", зареєстрованого в КП БТІ за №99 кн.12. Згідно копії свідоцтва про смерть виданого Южноукраїнським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №167. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на кв. [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, звернувся до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В. з заявою про прийняття спадщини від 06.07.2022 року №69390808. Однак, приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В. - відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальних дій. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, який відповідно до вимог ст. 69 Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (далі - Порядок № 296/5), визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним\~законодавством. За\~наявності\~умов\~для\~одержання\~в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.ст. 5, 47, 49 Закону України "Про нотаріат", п.22.31 Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З зазначеного вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Таким чином, суд дійшов висновків, що питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права, існування перешкод в оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 16.12.2020 року у справі № 761/11883/17, в постанові від 14.05.2020 року у справі №707/1309/15, в постанові від 20.03.2020 року у справі № 320/8118/17, які суд в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже, з урахуванням вищевикладеного та того, що позивач існують перешкоди в оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку, внаслідок відмови нотаріусом у видачі свідоцтва, суд, використовуючи винятковий спосіб захисту визнання права власності на спадкове майно, дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, шляхом: визнання за позивачем [PERSON] права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька [PERSON] ; визнання за позивачем права власності на квартиру, як наслідок визнання дійсним договору купівлі-продажу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість квартири складає 555100,00 грн.(а.с. 22). [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 6624,60 грн. (а.с. 1). Вимог щодо розподілу судових витрат позивачем не заявлялось, а тому витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи, покладаються на позивача.

Outcome: approved