Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

В листопаді 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-15 т.1) до відповідача Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (ДП «НАЕК «Енергоатом»), в якому просив суд: - визнати причини пропуску строку звернення до суду із позовною заявою поважними, поновити позивачу строк на звернення до суду із даним позовом; - визнати незаконним і скасувати наказ відповідача від 23 березня 2022р. за № 294-к про звільнення [PERSON] , директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України (далі по тексту - вимога № 1); - поновити на роботі [PERSON] на посаді директора з фінансів та бюджетування ДП «НАЕК «Енергоатом» (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь [PERSON] його середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 березня 2022р. по дату ухвалення рішення у даній справі (далі по тексту - вимога № 3); - стягнути з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 90000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 4). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача з липня 2020р., остання посаду, яку обіймав позивач - була посада директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». Наказом відповідача від 23 березня 2022р. за № 294-к його було звільнено з роботи із займаної посади з 24 березня 2022р., на підставі п. 1) ч.1 ст. 41 КЗпП України. На думку позивача вказаний наказ є незаконним, оскільки він був прийнятий відповідачем з порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки відповідачем не було враховано, що позивач не є суб`єктом - працівником, якого можна звільнити з роботи з підстав, передбачених п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України; ним не були порушені трудові обов`язки, як директором з фінансів та бюджетування, так, і тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», при цьому оспорюваний наказ відповідача взагалі не містить конкретні посилання на факти порушення позивачем трудової дисципліни. Крім того, незаконне звільнення позивача з роботи спричинило йому додатково моральні страждання, у зв`язку з чим він оцінює заподіяну йому відповідачем, як роботодавцем моральну шкоду в 90000,0 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 16 березня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 6-14 т.2), в якому відповідач проти позову заперечив, з підстав їх недоведеності та необґрунтованості, зазначивши, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням положень п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України, при цьому посаду, яку тимчасово обіймав позивач перед звільненням є посада заступника керівника відокремленого підрозділу, тобто яка безпосередньо визначена положеннями зазначеної ст. 41 КЗпП України, при цьому оспорюваний наказ містить чіткі та конкретні обставини порушення позивачем своїх трудових обов`язків, які в досудовому порядку, не були спростовані позивачем. На думку сторони відповідача, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди також є безпідставною та необґрунтованою, оскільки стороною не надано доказів складових відповідальності за заподіяння моральної шкоди позивачу. 20 квітня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 54-56 т.3), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, зазначивши, що сторона відповідача не враховує ту обставину, що відповідно до наказу відповідача від 18 лютого 2022р. за № 01-59-В, позивач повинен був перебувати у ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» лише з 21 по 24 лютого 2022р. у відрядженні, а тому на думку сторони позивача він не залишив без поважних причин «відповідну ділянку роботи без керівництва у воєнний час». 02 травня 2023р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 61-63 т. 3), в яких сторона відповідача просила суд відмовити в задоволенні позову, наголошуючи, що доводи позивача наведенні у відповіді на відзив є безпідставними та не враховують тієї обставини, що він був призначений тимчасово виконуючим обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» з 21 лютого 2022р. без зазначення кінцевої дати, а не на строк відповідного відрядження з 21 по 24 лютого 2022р., про що було відомо позивачу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023р. за № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24:00 год. 30 червня 2023р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Враховуючи те, що з вказаним позовом до суду позивач звернувся 22 листопада 2022р., то на час звернення до суду його клопотання про поновлення строку не підлягає задоволенню, в силу положень п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023р. за № 651. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 23 липня 2020р., відповідно до наказу відповідача від 21 липня 2020р. за № 711-к позивач був прийнятий на роботу, на посаду помічника президента служби президента. 06 серпня 2020р., згідно наказу відповідача за № 828-к, з 07 серпня 2020р. позивач був тимчасово переведений на посаду директора з фінансів та бюджетування, відповідно до його заяви. 08 квітня 2021р., на підставі наказу відповідача за № 488-к, з 09 квітня 2021р. позивач був переведений на посаду директора з фінансів та бюджетування постійно, відповідно до заяви останнього. 16 лютого 2021р. наказом відповідача за № 205-к «Про тимчасове виконання обов`язків», на позивача за його згодою, було покладено тимчасове виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» з 21 лютого 2022р. Як встановлено судом, під час розгляду справи в суді, і це не заперечувалося представниками сторін, зазначеним вище наказом відповідача за № 205-к від 16 лютого 2021р. не було визначено кінцевий строк, протягом якого позивач повинен виконувати обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». В судовому засіданні представник відповідача наголошував, у зв`язку з тим, що позивач був відряджений до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», тобто був відсутнім за основним місцем роботи у м. Києві, наказом відповідача від 18 лютого 2022р. за № 218-к «Про тимчасове виконання обов`язків» виконання обов`язків директора з фінансів та бюджетування тимчасово з 21 лютого 2022р. було покладено на заступника директора дирекції - директора департаменту - казначейства дирекції з фінансів та бюджетування [PERSON] . Судом встановлено, що на підставі наказу відповідача від 16 лютого 2022р. за № 205-к було видано наказ про відрядження позивача до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» від 18 лютого 2022р. № 01-59-В, з 21 по 24 лютого 2022р. В судовому засіданні представники позивача, звертали увагу суду, що після закінчення службового відрядження до ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», яке тривало з 21 по 24 лютого 2022р., позивачем було складено 25 лютого 2022р. звіт про відрядження (а.с. 32, 33 т.1), проте, представник відповідача зазначав, що про зазначений звіт, відповідачу нічого не відомо, і починаючи з 25 лютого 2022р. відповідачу, як роботодавцю не було відомо фактичне місцезнаходження позивача, як працівника. При цьому представник відповідача звертав увагу суду, що факт покладення на позивача тимчасове виконання обов`язків заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» передбачав постійне його знаходження у м. Вараш, незалежно від оформлення відрядження. Крім того, як встановлено судом в судовому засіданні, лише 18 березня 2022р. позивач повідомив відповідача, що перебуває у Львівській області. 22 березня 2022р. позивачем була надана пояснювальна записка (а.с. 34 т.1). 23 березня 2022р. відповідачем було видано наказ № 294-к «Про звільнення з роботи [PERSON] », відповідно до п. 1 якого позивача, директора з фінансів та бюджетування, тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», звільнити з роботи 24 березня 2022р. за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, п. 1 ст.41 КЗпП України. Зазначеним наказом відповідача за № 294-к від 23 березня 2022р. було встановлено, що позивач після 24 лютого 2022р. не оформив продовження відрядження та не попередивши керівництво Компанії, відбув з ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». За кілька днів після завершення відрядження він телефонував генеральному директору ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» та цікавився ситуацією на станції. Після цього на зв?язок не виходив, у ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» не з`являвся. Після неодноразових намагань директора з управління людськими ресурсами виконавчої дирекції з персоналу В. Янішевського з`ясувати місцезнаходження [PERSON] , 18 березня 2022р. вдалося вийти з ним на зв`язок. [PERSON] повідомив, що знаходиться у Львівській області. На питання, у якому він, [PERSON] , перебуває статусі, [PERSON] відповів, що у статусі тимчасово виконуючого обов`язки заступника генерального директора з економіки. та фінансів ВІІ «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом». Таким чином, відповідач прийшов до висновку, що позивач, як тимчасово виконуючий обов`язки заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» не виконав наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 16 лютого 2022р. № 205-к «Про тимчасове виконання обов?язків», вимоги Посадової інструкції заступника генерального директора з економіки та фінансів ВП «Рівненська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», вимоги Посадової інструкції директора з фінансів та бюджетування, вимоги Правил внутрішнього трудового розпорядку, а також п. 2.2 Кодексу корпоративної стики ДП «НАЕК «Енергоатом» щодо дисциплінованості и відповідальності за виконання покладених завдань. Внаслідок залишення робочого місця, [PERSON] покинув без керівництва доручену відповідальну ділянку роботи, чим спричинив дестабілізацію роботи фінансово-економічної служби стратегічного об?єкту держави - атомної електростанції, що в умовах воєнного часу є неприпустимим, та не довів до відома керівництва Компанії про свої наміри та місцезнаходження, тим самим скоїв грубе порушення трудової дисципліни. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не були спростовані зазначені вище обставини, встановлені роботодавцем та зазначені в наказі № 294-к від 23 березня 2022р. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Отже, звільнення на підставі п. 1) ч. 1 ст. 41 К3пП України здійснюється за одноразове (разове) порушення. Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчинена саме одноразово (одну дію або бездіяльність). Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 жовтня 2021р. у справі № 305/1001/18, від 28 лишня 2022р. у справі № 216/3852/20. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 27 Постанови №9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3), 4), 7), 8) ст.40 п.1) ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. На підставі п.1) ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов`язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За змістом ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана; звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України). Частинами 1, 2 ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що внаслідок невиконання позивачем положень наказу відповідача за № 205-к від 16 лютого 2022р., а також враховуючи посаду, на яку було призначено позивача, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з роботи на підставі положень п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України відбулося з дотриманням положень трудового законодавства, при цьому суд вважає, що наявні всі обов`язкові умови звільнення позивача з роботи, на підставі зазначеної норми закону (п. 1) ч. 1 ст. 41 КЗпП України), враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19 січня 2021р. по справі № 466/6109/18, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1, то в силу положень ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, не підлягають задоволенню і похідні вимоги № 2 і № 3. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, протиправній дій заподіювача шкоди, наслідки та причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю та наслідками. Оскільки судом не вставнолено протиправності дій сторони відповідача, як роботодавця по відношенню до позивача, як працівника, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 4 позивача про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то не підлягають стягненню з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed