Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства\~«Кредобанк»,у якому просить: -визнати недійсним пункт 3.1 кредитного договору №28853/2019 від 17.12.2019, укладеного між [PERSON] та АТ "Кредобанк" в частині встановлення комісії за управління кредитом у розмірі 0,90% від суми виданого кредиту, передбаченого п. 2.1 цього Договору, щомісячно, загальний розмір якої за весь період користування кредитом становить 458 869, 32 грн.; -зобов`язати Акціонерне товариство "Кредобанк" (код 09807862) здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору №28853/2019 від 17.12.2019, укладеному між [PERSON] та АТ "Кредобанк", та зарахувати вже сплачені [PERSON] кошти за управління кредитом в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору №28853/2019 від 17.12.2019. Позов мотивує тим, що 17.12.2019 між позивачем та АТ "Кредобанк" було укладено Договір кредиту №28853/2019, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 606 970,00 грн. на строк до 16.12.2026 на придбання транспортного засобу. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору сторони обумовили, що комісії за видачу кредиту та за розгляд Анкети не передбачаються, за управління кредитом Позивачем сплачується комісія за управління кредитом у розмірі 0,90 % від суми виданого кредиту (щомісяця становить 5462,73 грн.). При цьому, надання інших послуг за вказану щомісячну плату умовами договорів не передбачено, а пунктом 3.1 кредитного договору позивачу фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність якої прямо встановлена ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Позивач вважає, що оскільки йому було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу Банку, яка за законом повинна надаватись безоплатно, вказані вище положення кредитного договору є несправедливими та порушують вимоги ст. 11 закону України «Про споживче кредитування». Дії відповідача при укладанні спірних договорів суперечили вимогам закону України «Про захист прав споживачів» та закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до умов договору Банк вимагає з позичальника сплатити суму у розмірі 458 869,32 грн. (84 платежі х 5462,73 грн.) тільки за послугу "управління кредитом. Таким чином, позичальник по завершенню строку кредитування має сплатити Банку суму у розмірі 1 078 550,14 грн., тобто на 471 580,14 грн. більше суми, яка була позичена у фінансової установи, і становить 78 % від розміру тіла кредиту взагалі, що на думку позивача, є незаконними діями Банку, такі умови договору суперечать вимогам законодавства у сфері захисту прав споживачів, вимогам справедливості. Крім цього, в порушення положень статті 14 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Банк встановив Позивачу процентну ставку за користування кредитом у розмірі 19,32 %, що вбачається з паспорту споживчого кредиту до кредитного договору (копія приєднується), що також є підставою для визнання кредитного договору частково недійсним. Посилаючись на те, що наслідком оспорюваних умов кредитного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, просить позов задовольнити. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник АТ "Кредобанк" подав до суду відзив, відповідно до якого Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі, з графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив. Позивач письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та загальну вартість кредиту. Просив відмовити у задоволенні позову та розгляд справи провести за відсутності представника банку. Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 17.12.2019 між [PERSON] та АТ "Кредобанк" було укладено Договір кредиту №28853/2019, відповідно до умов якого банк надав позивачу грошові кошти (кредит) на наступних умовах: сума кредиту 606 970,00 грн. на строк до 16.12.2026 на придбання транспортного засобу. Відповідно до\~п.\~3.1\~кредитного договору\~сторони обумовили,\~що комісії\~за видачу\~кредиту та\~за розгляд\~Анкети не\~передбачаються,\~за управління\~кредитом Позивачем\~сплачується комісія\~за управління\~кредитом у\~розмірі 0,90\~%\~від суми\~виданого кредиту\~(щомісяця\~становить 5462,73\~грн.). Згідно з п. 3.2 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує Банку 0,001 % річних. Відповідно до п. 4.1.1 кредитного договору повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами (ануїтетний платіж) протягом усього строку кредитування відповідно до Графіку погашення заборгованості (згідно додатку № 1 до кредитного договору). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст.1050 ЦК України, передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2,3 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Одночасно особливості регулювання правовідносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Встановлено,\~що відповідач\~у кредитному\~договорі встановив\~щомісячну плату\~за управління кредитом\~у розмірі\~0,90\~%\~від суми\~виданого кредиту\~(щомісяця\~5462,73\~грн.). Таким чином, позичальник по завершенню строку кредитування має сплатити Банку суму у розмірі 1 078 550,14 грн., тобто на 471 580,14 грн. більше суми, яка була позичена у фінансової установи, і становить 78 % від розміру тіла кредиту. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умову виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до абз.3 ч.4 ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Таким чином, має місце встановлення у спірних положеннях Кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів». Факт обізнаності позивача про свій обов`язок сплачувати комісію банку в момент укладення договору не спростовує протиправність відповідних положень кредитного договору та їх невідповідності вимогам частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 та ВП Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Суд встановив щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України "Про споживче кредитування". Окрім цього, Суд вказав на таке. Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Відтак, Суд визначив, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Таким чином, вимога про застосування наслідків виконання нікчемного правочину, у даному випадку є неефективним способом захисту порушеного права позивача. Зважаючи на наведене, у задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним пункту 3.1 кредитного договору №28853/2019 від 17.12.2019, укладеного між [PERSON] та АТ "Кредобанк" в частині встановлення комісії за управління кредитом у розмірі 0,90% від суми виданого кредиту, передбаченого п. 2.1 цього Договору, щомісячно, загальний розмір якої за весь період користування кредитом становить 458 869, 32 грн. слід відмовити, з огляду на нікчемність вказаних умов договору. У\~Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року\~зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином,\~оскільки дії\~банку при\~укладанні спірного\~кредитного договору\~суперечили вимогам\~закону,\~умови п.3.1\~кредитного договору\~в частині\~встановлення комісії\~за управління\~кредитом є\~нікчемними,\~відтак наявні\~підстави для\~зобов`язання\~банку здійснити\~перерахунок заборгованості\~позивача за\~кредитним договором\~№28853/2019\~від 17.12.2019,\~та зарахування коштів, які були сплачені позивачем як «комісія за управління кредитом» на погашення частини основного боргу. Отже, позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. При поданні позову позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial