Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Позивач в особі представника командира військової частини [PERSON] звернувся в суд з означеною позовною заявою. Мотивує тим, що [PERSON] , в період проходження військової служби у військовій частині [NUMBER] , 05 квітня 2019 приблизно о 09.25 год в м. Харкові по вул. Конопляна, біля повороту на простпект Новобаварський, керував автомобілем МАЗ 504В, н/з [NUMBER] скоїв дорожньо транспортну пригоду за участю автомобіля Фольксваген, н/з [NUMBER] , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження, що потягнути за собою матеріальні збитки. Постановою Жовтневого районного суду міста Харкова від 10.05.2019 у справі №639/2461/19 визнано винним відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу - МАЗ 504В, номерний знак [NUMBER] не була застрахована, власник пошкодженого автомобіля звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про дорожньо-транспортної пригоди від 12.04.2019 та заявою про виплату страхового відшкодування від 26.06.2019р. Здійснивши страхову виплату, останні звернулися до Господарського суду Львівської області з позовом до військової частини (справа № 914/2961/20), як роботодавця винуватої у дорожньо-транспортній пригоді особи та власника джерела підвищеної небезпеки про стягнення 61860,42 грн суми сплаченого страхового відшкодування. Рішенням цього ж суду від 15.04.2021 року, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 року, стягнуто з військової частини [NUMBER] суму страхового відшкодування в розмірі 61860,42 грн та судовий збір в розмірі 2072,96 гривень. Оскільки дорожньо транспортна пригода трапилася з вини відповідача, позивач просить в порядку регресу стягнути з останнього вказані суми. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та в запереченнях на додаткові пояснення, просить позовні вимоги задоволити повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, забезпечив явку представника згідно довіреності, адвоката Романка В.Р., який проти позовних вимог заперечив повністю з мотивів, викладених у додаткових поясненнях, зокрема посилаючись на те, що відповідач не має нести майнову відповідальність по даній пригоді оскільки на момент такої мав статус учасника бойових дій та був звільнений від обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності на території України. Крім того, шкода, завдана внаслідок дорожньо транспортної пригоди з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не водієм. Вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши обставини та подані письмові докази, суд приходить до переконання про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України". Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначав, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Bellet v. France" (Белле проти Франції). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Отже, "суд, встановлений законом" охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом. Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судом встановлено наступні обставини. [PERSON] 05 квітня 2019 року приблизно о 09.25 год за адресою: м. Харків, вул. Конопляна, біля повороту на проспект Новобаварський, керуючи автомобілем МАЗ-504В, номерний знак [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження та їх власникам завдано матеріальних збитків. Згідно постанови Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.05.2019 року у справі №636/2461/19 (провадження №3/639/974/19) [PERSON] визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. На момент вчинення даної пригоди позивач проходив службу у Військовій частині [NUMBER] , та згідно наказу командира даної частини № 128 від 01.04.2023 року мав у своєму розпорядженні автомобіль марки МАЗ-504В, номерний знак [NUMBER] , будучи начальником майстерні регламенту та ремонту ремонтного взводу агрегатів ремонтної роботи автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону. Відповідно до ч.6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, шо розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, встановлений постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.05.2019 року по справі №636/2461/19 факт дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень та вина відповідача у скоєні цієї дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом автомобілем МАЗ-504В, номерний знак [NUMBER] є обставинами, що мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню. Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу - МАЗ 504В, номерний знак [NUMBER] не була застрахована, з урахуванням чого власник пошкодженого автомобіля Volkswagen Caddy, 2014 року випуску, номерний знак [NUMBER] , ПАТ «Харківгаз» звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 12.04.2019 та із заявою про виплату страхового відшкодування від 26.06.2019 р. Згідно платіжного доручення №1152243 від 04.09.2019 року МТСБУ перерахувало на розрахунковий рахунок ПАТ «Харківгаз» суму в розмірі 61 860,42 грн за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Після здійсненої виплати МТСБУ звернулось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування до військової частини [NUMBER] . Господарський суд Львівської області у справі №914/2961/20 своїм рішенням від 15.04.2021 року стягнув з військової частини [NUMBER] на користь МТСБУ грошові кошти у сумі 61 860,42 грн (суму страхового відшкодування) та витрати на судовий збір у сумі 2 072,96 грн. Західний апеляційний господарський суд своєю постановою від 23.06.2021 року у справі №914/2961/20, рішення Господарського суду Львівської області від 15.04.2021 року залишив без змін. Станом на 04.11.2021 року військова частина [NUMBER] виконала рішення Господарського суду Львівської області від 15.04.2021 року у справі №914/2961/20, виплатила МТСБУ грошові кошти у сумі 61 860,42 грн (суму страхового відшкодування) та витрати на судовий збір у сумі 2072,96 грн (платіжні доручення №7 та №8 від 04.11.2021 року). Як вбачається з наказу командира військової частини № 63 від 26.03.2021 року сержанта [PERSON] звільнено наказом командира військової частини [NUMBER] від 25 березня 2021 року № 12-РС за станом здоров`я. Згідно з нормою частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Військовослужбовець, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси тощо. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР (яке діяло на час дорожньо-транспортної пригоди, за участю відповідача) визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами (пункт 1 вказаного Положення). Згідно із пунктом 7 вказаного Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. У пункті 8 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, зазначено, що залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність. Як передбачено пунктом 10 вказаного Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення. Разом з тим, вимогами пункту 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі визначено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: - умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; - приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; - заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; - дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; - недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети. Таким чином, підставою для розмежування виду матеріальної відповідальності, яка може бути покладена на військовослужбовця за заподіяну ним шкоду, а саме: повна або обмежена матеріальна відповідальність є, зокрема, форма вини (умисна чи з необережності), за якої було заподіяно шкоду, а також характер суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та наявність тих чи інших обставин, за яких було заподіяно шкоду. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Як вбачається з Довідки про грошове забезпечення та інші доходи № 843 від 13.10.2023 року, розмір грошового забезпечення [PERSON] останній місяць перед звільненням становив 11661 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят одну) гривню 71 копійку. Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року по справі №489/1902/18. Докази, з яких вбачалося б, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність перед позивачем, в матеріалах даної цивільної справи відсутні. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного, з огляду на те, що відповідач станом на момент скоєння ДТП проходив військову службу за контрактом у ЗСУ та не був посадовою особою, яка несе повну матеріальну відповідальність, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування шкоди в порядку регресу щодо стягнення виплаченого відшкодування підлягають частковому задоволенню, а саме в межах грошового утримання відповідача за попередній місяць, перед звільненням. Питання розподілу судових витрат суд вирішує згідно положень ст. 141 ЦПК України, коли у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, в матеріалах справи міститься посвідчення учасника бойових дій [PERSON] серія [NUMBER] , а відтак на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» відповідач звільняється від сплати судового збору.

Outcome: approved