Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

В квітні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з ним . В обгрунтування заявленого позову зазначив наступне. 17.11.2007р. між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб. Від вказаного шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Починаючи з віку 7(семи) років дитина постійно мешкала разом з батьком, який повністю займався його розвитком, вихованням. У дитини ще з дитинства були проблеми з дисграфією та дислексією, у зв`язку з чим він ще малечею почав відвідувати заняття з психологом. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України і початком військових дій та забезпеченням збереження життя та здоров`я дитини - позивачем та відповідачкою було прийнято рішення про виїзд дитини разом з матір`ю та її чоловіком до держави Іспанія. З початку відповідачка разом з дитиною мешкала у м. Нігран, але після того як у неї розладились відносини з чоловіком -вона разом з дитиною переїхала до м. Віго у Королівстві Іспанія. Між позивачем та відповідачкою була домовленість про час перебування дитини на території іноземної держави , а саме 1 рік без надання документів на визначення статуса біженця. Через деякий час дитина почала скаржитись позивачу та бабусі на пригнічений стан , на матір ,що вона йому не приділяє увагу , не готує їжу, не цікавиться його навчанням , зовнішнім виглядом, він відчуває себе самотнім у чужій країні без належного материнського піклування та психологічної підтримки , відсутності друзів. Під час спілкування -дитина просила батька посприяти поверненню його додому у м. Дніпро, він дуже сумує за родиною. Відповідачка на звернення позивача про повернення дитини до України не реагує, вважає ,що психологічному стану здоров`я дитини нічого не заважає , що проблеми надумані з боку дитини. У зв`язку з тим, що мирним шляхом вказане питання вирішити не представилось можливим - позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.05.2023 року було відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні заявленим вимогам. Додатково пояснив, що зараз син знаходиться в дуже в тяжкому психоемоційному стані із-за самотності та відсутності взаєморозуміння з матір`ю. Він стурбований таким станом дитини та корить себе за те, що змусив дитину покинути Україну і поїхати разом з матір`ю за кордон. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про час і дату судового до суду не з`явилась , не скористалась своїм правом на прийняття участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції , а також не скористалась своїм право на подання відзиву на позов . Тому суд, з урахуванням позиції відповідача , вважає доцільним провести розгляд справи в порядку ст.280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Представник третьої особи : управління -служба у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради в особі начальника Ткаченко А.О. - в судовому засіданні підтримала наданий службою висновок, щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] . Представник служби пояснила, що під час засідання комісії матір дитини в телефонному режимі повідомила, що дійсно дитина сумує за родиною ,але вона як мати не бачить сенсу повернення дитини до України, вважає, що [PERSON] забезпечений всім необхідним . Також, на засіданні комісії розглядався висновок психолога Дніпровського міського центру соціальних служб у Шевченківському районі від 20липня 2023року з якого вбачається наступне. [PERSON] повідомив психологу, що сумує за своєю родиною, постійно просить батька, щоб забрав його в Україну, з матір`ю уникає спілкування. Згідно висновку практичного психолога - дитина знаходиться у тяжкому депресивному стані, обумовленому його перебуванням у іншій країні без рідних, близьких людей та друзів. Тестування виявило високий рівень суїцідальної поведінки, рекомендовано в короткий термін повернення дитини до батька для організації психологічної реабілітації дитини з приводу подолання депресії та суїцідальних думок. Представник служби також повідомила суд, що зазначений висновок був зроблений в першу чергу з урахуванням думки дитини, оскільки він є неповнолітнім ,досяг 14річного віку і самостійно має вирішувати з ким з батьків проживати. Допитаний в судовому засіданні, в режимі відеоконференції та в присутності спеціаліста психолога [PERSON] , неповнолітній [PERSON] суду пояснив, що він дійсно тривалий час , з дитинства мешкав разом з батьком. З матір`ю у нього дуже складні відносини - між ними не має порозуміння та психологічного зв`язку. Тривалий час його вихованням займались батько та бабуся [PERSON] . У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України - його мати, разом з чоловіком , вирішили виїхати за межі України. Тато та бабуся умовили його поїхати з матір`ю до Королівства Іспанія. Але він просить повернути його назад до України та визначити місце проживання з батьком, оскільки мати не займається його вихованням , не спілкується з ним, її не турбують його проблеми та відсутність друзів, він почуває себе самотнім та покинутим ,дуже сумує за батьком, бабусею та братиком . Батько, бабуся ,братик та колишня дружина батька [PERSON] є для нього самими рідними людьми. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що вона є матір`ю позивача та доводиться бабусею [PERSON] . Свідок пояснила ,що у онука з дитинства були проблеми з дисграфією та дислексією у зв`язку з чим у першому класі виникли проблеми з навчанням, вчителі пропонували навчання в спеціалізованій школі для дітей з такими вадами. Син знайшов психолога, яка займалась з дитиною і проблеми з навчанням були вирішені. З дитинства онук більше бажав спілкуватись з батьком та з нею чим з матір`ю. Коли син вдруге одружився , дитина більше емоційно тягнулась до нової дружини сина, яка піклувалась ним, займалась його навчанням . Від другого шлюбу у сина є дитина і зараз [PERSON] дуже сумує за братом, а той за [PERSON] . Вона дуже жалкує, що умовила онука в серпні 2022року поїхати за кордон. На той час всі вважали, що дитині з матір`ю за кордоном буде краще з урахуванням тих обставин, що стались у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію країни. Вона спілкується з онуком і бачить, що у нього виникли суїцідальні мотиви ,з матір`ю він спілкується і не бажає, замкнувся, це в неї виникає занепокоєння. Допитана в судовому засіданні в якості спеціаліста-психолога [PERSON] підтримала повністю наданий нею психологічний висновок відносно неповнолітнього [PERSON] та рекомендації щодо повернення дитини на Україну до батька. Суду пояснила, що з [PERSON] вона займається ще з малолітнього віку, коли в нього виникли проблеми з навчанням у зв`язку з дисграфією та дислексією. Завдяки праці з боку батька та бабусі дитина вийшла на відповідний рівень навчання та проблеми відійшли на другий бік. На даний час, вона спостерігає тяжкий депресивний розлад у дитини у зв`язку з перебуванням за кордоном без рідних та близьких йому людей. Дитина дуже страждає від розлуки з батьком, бабусею та маленьким братиком та відсутності взаєморозуміння з матір`ю. Вважає доцільним за для психологічного стану дитини - повернення її до країни та в родину батька. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи дійшов до наступних висновків. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014року (цивільна справа №205/5/14-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.07.2008 року виданого Красногвардійським відділом РАЦС Дніпровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . (а.с.8). Згідно акту ОСББ «З.Ш. -66» -в період з липня 2015року по серпень 2022року в квартирі [ADDRESS] проживають - [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] та його родиною(а.с.9) Згідно довідки та характеристики з НВК №137 м.Дніпро - [PERSON] є учнем вказаного навчального закладу, добре характеризується як учень, батько систематично відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям та навчальними досягненнями дитини (а.с.10, 73-74) Згідно психологічного висновку приватного психолога [PERSON] - дитина [PERSON] знаходиться у тяжкому депресивному стані, обумовленому його перебуванням у іншій країні без рідних, близьких людей та друзів. Тестування виявило високий рівень суїцідальної поведінки, рекомендовано в короткий термін повернення дитини до батька для організації психологічної реабілітації дитини з приводу подолання депресії та суїцідальних думок. (а.с.11-12) Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» - [PERSON] , [INFO] незнятої чи непогашеної судимості не має(а.с.13) [PERSON] працює в ТОВ «ВКП «Комкор» на посаді оператора верстатів з програмним керуванням ,що підтверджено відповідною довідкою (а.с.14) В приватній власності [PERSON] знаходиться квартира [ADDRESS] , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с.15-18) Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування від 04.08.2023р. №4/3-203 - адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] (а.с.35-37) Представником служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради було надано в судовому засіданні : акт обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою проживання батька, а саме - квартири [ADDRESS] . Умови задовільні(ас.52), а також лист з Департаменту соціальної політики Дніпровського міського центру соціальних служб Дніпровської міської ради ,щодо обгрунтування доцільності визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком(а.с.51) Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.1, 2 ст.157 СК України - питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 160 СК України - встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.2ст.161 СК України - орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Верховний Суд зазначає, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Оцінивши зібрані у справі докази, вислухавши думку неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку. Таким чином, судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , який досяг 14-річного віку висловив бажання проживати разом з батьком [PERSON] , що в цілому та в сукупності з дослідженими доказами дає суду підстави для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved