Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , з посиланням на те, що 25 травня 2021 року [PERSON] отримав в строкову позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 1600000 грн., що є еквівалентом 58000 доларів США, про що складено Договір позики, який посвідчений нотаріально. Відповідно до пункту 1 Договору, відповідач зобов`язується повернути позивачу кошти у строк до 25 травня 2023 р.. Станом на день звернення до суду з даною позовною заявою, боржником взяті зобов`язання за договором від 21.05.2021 року щодо повернення грошових коштів сумі 1600000 грн. не виконані. На день подачі позовної заяви (27.06.2023р.) відповідно до офіційного курсу НБУ 1 долар США становить 36,56 гривень. Тобто, заборгованість відповідача перед позивачем складає: 58000 доларів США * 36,56 гривень = 2 120480 грн.. Договором встановлено строк повернення грошових коштів, а саме до 25.05.2023 року включно, однак ані після настання відповідної дати, ані станом на день подання даного позову відповідачем не виконано відповідного зобов`язання, а тому відповідач має сплатити штрафні санкції за несвоєчасне виконання договору 101608,76 грн. (3% річних 5751,44 грн. та подвійна облікова ставка НБУ 95857,32 грн.). Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2120480 гривень 00 копійок, а також грошові суми за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (прострочення) у вигляді трьох процентів річних у розмірі 5751 гривень 44 копійки та пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 95857 гривень 32 копійки, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 13420 грн.. Позивач до суду не прибув, належним чином повідомлений про місце, час та дату судового розгляду по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги в інтересах позивача підтримала, просить їх задовольнити, але з урахуванням наданої представником відповідача до суду на дослідження копії розписки від 28.05.2021 року, відповідно до якої [PERSON] було погашено частину боргу перед позивачем. Існування даної розписки та її зміст представником позивача та позивачем не заперечується. Відповідач до суду не прибув, належним чином повідомлений про місце, час та дату судового розгляду по справі. Представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву (т. 1 а. с. 134-142), в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості у розмірі 2120480 грн., оскільки позика бралась у розмірі 1600000 грн. та при цьому відповідачем позивачу згідно розписки від 28.05.2021 року повернуто 545000 грн.. Також, грошові суми за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання (прострочення) у вигляді трьох процентів річних у розмірі 5751 гривень 44 копійки та пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 95857 гривень 32 копійки не підлягають стягненню відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Сторонами у договорі позики чітко визначено, що позичальник має повернути таку ж суму грошових коштів, а саме 1600000 грн., що на день укладення договору за домовленістю сторін є еквівалентом 58000 доларів США, а не є еквівалент 58000 доларів США станом на день повернення позики, тому ця вимога є безпідставною. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав свої позиції викладені ним у відзиві на позовну заяву в інтересах відповідача, додатково зазначив, що просить суд при ухваленні кінцевого рішення по справі не брати до уваги подані до суду відповідачем письмові заперечення проти позову, оскільки відповідач не має юридичної освіти (т. 1 а. с. 62-65). Суд, заслухавши представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. 25.05.2021р. між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. (т. 1 а. с. 8). Відповідно до п.1 вказаного договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 1600000,00 грн., що на день укладення договору за домовленістю сторін є еквівалентом 58000 доларів США, та зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, а саме 1600000,00 грн., що на день укладення договору за домовленістю сторін є еквівалентом 58000 доларів США не пізніше ніж до 25.05.2023 року. Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В п. 2 зазначеного договору позики вказано, що сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16). Обов`язок відповідача сплатити позивачу грошові кошти виник 25 травня 2023 року в останній день, коли позичальник зобов`язувався повернути кошти згідно умов договору позики. Суд вважає безпідставним і необґрунтованим розрахунок зобов`язання повернення 3% річних та подвійної облікової ставки НБУ, оскільки пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного стану у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення; установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено та який діє на дату ухвалення цього рішення суду. Вказана обставина є загальновідомою, а тому за приписами частини третьої статті 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування. Із копії нотаріально посвідченої довіреності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В від 27.05.2021 року, встановлено, що [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його ( [PERSON] ) інтереси, в тому числі отримувати грошові кошти (т. 1 а. с. 144). Копією розписки від 28.05.2021 року встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] 545000 гривень, що еквівалентно 20000 доларів США, в рахунок погашення заборгованості за даним договором позики (т. 1 а. с. 143). Вказаний факт повернення відповідачем 545000 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором позики визнається сторонами та їх представниками, про що останні зазначили в судовому засіданні. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. \~ \~ Згідно\~із ст.\~ст.\~4\~ч.\~1;\~5\~ч.\~1\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~Згідно\~із ч.\~1,\~2\~ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи вищевикладене, дослідивши по справі наявні письмові докази та надавши їм оцінку в їх сукупності, беручи до уваги зміст дослідженого договору позики, який сторонами не оспорюється, зокрема п. 1 цього договору, суд вважає, що з відповідача слід частково стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики від 25.05.2021 року, а саме у розмірі 1055000 грн. (1600000 грн. (сума боргу, яку зобов`язався повернути відповідач за договором позики) 545000 грн. (сума боргу, яку повернув відповідач за договором позики)), в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 6676,45 гривень судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial