Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що з 20.12.2013 року працює на підприємстві відповідача - у СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За період з 2017 року по 2021 рік перебувала у щорічних відпустках, користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, але підприємство в порушення умов п.3.1.15. Колективного договору на 2014-2015 роки, що діяв також в наступних 2016-2021 роках, яким було визначено розмір допомоги на оздоровлення у розмірі 40 % тарифної ставки на момент надання допомоги, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати, посилаючись на внесення погоджених з профспілкою змін до Колективного договору, виплачувало таку допомогу не в повному обсязі, чим допускає тривале порушення прав працівників. На цей час відповідач має перед нею заборгованість у сумі 7451,00 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку. На обґрунтування звернення з позовом до суду у встановлені законом строки, позивач посилається на норму п.1 Прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19) строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки карантин на території України діяв по 30 червня 2023 року, вважає, що строк звернення до суду ним не пропущений. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, посилаючись на те, що спір між\~сторонами виник\~з виконання\~умов колективного\~договору,\~угоди або\~окремих їх\~положень,\~тобто спір\~є колективним\~трудовим спором,\~вирішення якого\~в судовому\~порядку законодавством\~не передбачено,\~це спір\~непозовного провадження,\~до якогозастосовується примирно-третейський\~порядок вирішення,\~правовий механізм\~якого визначено\~Законом України\~«Про порядок\~вирішення колективних\~трудових спорів\~(конфліктів)». Крім того, зазначає, що відповідно до п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VІІІ від 06.12.2016 (далі Закон № 1774-VІІІ), мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, а застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. У зв`язку з чим правлінням ПАТ «Укрзалізниця» та Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України 29.03.2017 та спільною постановою керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Незважаючи на те, що до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не вносилось, відповідач вважає, що необхідно керуватися Законом, а тому позивач не має права вимагати виплат, які суперечать цьому Закону, оскільки в п.5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 1774-VІІІ від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Також відповідач не погоджується з твердженнями позивача, що внесенням змін до Колдоговору відповідачем погіршуються умови договору про працю, оскільки Законом № 1774-VІІІ розмір допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилася лише розрахункова величина. До того зазначив, що адміністрація підприємства і профспілки діяли на виконання Закону, а не всупереч йому. Вважає, що підстави для використання позивачем для розрахунку допомоги на оздоровлення положень Колективного договору відсутні, оскільки фактично Колдоговір в цій частині є недійсним, як такий, що прямо суперечить Закону України № 1774-VІІІ. Також відповідач зазначив, що допомога на оздоровлення не є додатковою заробітною платою, а тому не може розглядатися як гарантована виплата, доплата або компенсаційна виплата. Просить врахувати, що про неотримання допомоги на оздоровлення у повному обсязі позивач дізнавалася щоразу, починаючи з жовтня 2017 року, але звернулася з позовом до суду лише у 2023 році, тобто через шість років, поза межами трьохмісячного строку. При цьому не наводить переконливих доказів того, у зв`язку з чим він пропустив строк звернення до суду і не звертається з клопотанням про поновлення такого строку. Посилаючись на правові висновки Верховного суду, вважає, що навіть за період 2020-2021 роки, коли діяв карантин, позивач не надав жодного доказу того, що існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі, які перешкоджали йому звернутися до суду для захисту своїх прав. Пропуск строку звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того,\~відповідач не погоджуються із стягненням на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн., оскільки такий розмір вважає неспівмірним із складністю справи та витраченим адвокатом часом. Вважає, що адвокат, що представляє інтереси позивача, є представником у багатьох справах, де відповідачем є АТ «Укрзалізниця», а отже вивчила вже судову практику, наводить одні і ті ж самі аргументи в обґрунтування позовних вимог. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Процесуальні дії у справі. 01.09.2023 позовна заява отримана судом. 06.09.2023 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. 29.09.2023 відповідач скористався правом надання відзиву на позов, одночасно з яким надав клопотання про застосування строків позовної давності. Інших заяв та клопотань від сторін не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. Позивач з 20 грудня 2013 року працювала у структурному підрозділі «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» прибиральником виробничих приміщень, а з 03.08.2017 року і до цього часу працює розподілювачем робіт ПТО вагонів /а.с.16/, що не заперечується відповідачем. Відповідно до п.3.1.15. Колективного договору на 2014-2015 роки, схваленого конференцією трудового колективу ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» ДП «Придніпровська залізниця» 25.03.2014 року, дії якого продовжені відповідними постановами на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, адміністрація зобов`язується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги /а.с.21-23, 24-26-28/. Спільною постановою керівника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови первинної профспілкової організації № ВЧДЕ-2/635 та № ПК/13 від 01.04.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» /а.с.25/. Спільною постановою начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» і голови первинної профспілкової організації № ВЧДЕ-2/821 та № 04/ПК від 15.06.2021 року внесено зміни до колективного договору, зокрема п.3.1.15. викладено у новій редакції, згідно з якою при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотківтарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року /а.с.29/. Згідно з наданими позивачем розрахунковими листами у жовтні 2017 року йому була виплачена матеріальна допомога у розмірі 2105,00 грн., у червні 2018 року - 2301,25 грн., у червні 2019 року 2401,25 грн., у травні 2021 року 2837,50 грн., яка, як він вважає, виплачена не в повному обсязі /а.с.17-20/. Доказів на підтвердження нарахування та невиплати допомоги на оздоровлення у іншому\~розмірівідповідачем суду не надано. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування. Статтею 22 Конституції України\~визначено,\~що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією\~Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до\~ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~зі ст.22 цього Закону\~- суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. До структури заробітної плати входить: основна та додаткова заробітна плата, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ч.3 ст.2). Згідно зі\~ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до\~ст.13 КЗпП України\~та\~ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.\~ Статтею 13 КЗпП України\~визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Відповідно до ст.18 КЗпП України, ст.9\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Відповідно до ч.2\~ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Згідно з частиною другою цієї статті, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. За нормою ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу - 1600 грн., з 1\~травня -\~1684\~гривні,\~з 1\~грудня -\~1762\~гривні; а отже, 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив за періодами - 2000 грн., 2105 грн. та 2202,50 грн. відповідно. Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні становила 3723 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць - 1762 грн., з 1\~липня -\~1841\~гривня,\~з 1\~грудня -\~1921\~гривня; тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2205,50 грн., 2301,25 грн. та 2401,25 грн. \~ \~ \~ \~Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» була встановлена мінімальна заробітна плата по Україні на рівні 4173 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, складав 1921 грн., з 1\~липня -\~2007\~гривень,\~з 1\~грудня -\~2102\~гривні; отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив відповідно 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн. \~ \~ \~ \~Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений з 1 січня 2102 грн., з 1 липня - 2197 грн., з 1 грудня 2270 грн., отже 125 відсотків від цього показника становить відповідно 2627,50 грн., 2746,25 грн. та 2837,50 грн. Мінімальна заробітна плата по Україні з 1 січня - 4723 грн., з 1 вересня 5000 грн. \~ \~ \~ \~Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлено показник мінімальної заробітної плати по Україні з 1 січня 2021 року - 6000 грн., з 01 грудня 2021 року - 6500 грн.; прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 грн.; з 1\~липня -\~2379\~гривень; 01 грудня - 2481,00 грн. Отже 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, з січня 2837,50 грн., з липня - 2973,75 грн., у грудні 2021 року - 3101,25 грн. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне. Крім копії Витягу з Колективного договору на 2014-2015 роки, позивачем на підтвердження позовних вимог надано розрахунки заробітної плати, згідно з якими сумарний розмір виплаченої йому матеріальної допомоги у 2017-2021 роках становить 9645,00 грн. Будь-яких доказів на спростування цього відповідачем суду не надано. Суд не погоджується з доводами відповідача в тій частині, що заявлений спір є колективним трудовим спором і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки ознак такого спору зі змісту встановлених судом правовідносин між сторонами, не встановлено.\~Жодних колективних вимог позивачем, як працівником АТ «Українська залізниця» не висувається, а тому твердження відповідача про наявність колективного трудового спору (конфлікту) є неспроможними. Не можна погодитись й з посиланнями відповідача на положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, як на підставу для визнання недійсним колективного договору, як такого, що суперечить умовам пункту 5 Розділу\~II\~Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII. При цьому суд враховує практику Верховного Суду. Так, ВС України в своїй Постанові від 22.05.2019 року у справі № 757/49315/16-ц дійшов висновку, що відповідно до\~ст.21 КЗпПУ\~предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема ст.ст.3, 7, 9, 44, 91 цього Кодексу). Положення\~ЦК України\~щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Верховний Суд зазначив, що при наявності між сторонами трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, укладений трудовий договір не є правочином у розумінні\~ст.202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей\~203, 215\~цього\~Кодексу і загальні вимоги щодо чинності правочину, та який може бути визнаний недійсним із передбачених\~ЦК України\~підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. Щодо позовних вимог про стягнення недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення. Суд вважає, що прийняття Закону України № 1774-VІІІ не створює юридичних наслідків та перешкод для застосування п.3.1.15. Колективного договору в частині виплати працівникам підприємства відповідача допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається виключно Колективним договором. При цьому, суд враховує, що нормою ст.58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, і приходить до висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, не мають зворотньої сили. Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності\~Законом № 1774-VIII, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, оскільки вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги. Тобто, до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, мають застосовуватися умови Колективного договору. Згідно з п.1.4. наданого позивачем Колективного договору на 2014-2015 роки, пролонгованому на 2017-2021 роки, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників, вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету, а всі інші - на конференції трудового колективу. Передбачене Колдоговором\~положення щодо\~внесення змін\~до нього, кореспондується з\~нормою ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», якою визначено, що зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Таким чином, суд вважає, що застосування адміністрацією відповідача замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» і подальше внесення змін\~до пункту 3.1.15. Колективного договору є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, оскільки, як зазначено вище, на момент внесення змін, мінімальна заробітна плата по Україні була значно більшою ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, і навіть дещо більшою за 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб у 2021 році. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Отже,\~суд погоджується з\~наведеним позивачем\~розрахунком і вважає, що сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2021 роки включно становить 7451,00 грн.: (3200 2105) + (3723 2301,25) + (4173 2401,25) + (6000 2837,50). Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо застосування строків позовної давності. Суд не погоджується з тим, що допомога на оздоровлення не є заробітною платою, як зазначає відповідач в заяві про застосування до позовних вимог [PERSON] строків позовної давності. При цьому суд керується наступним. За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13.01.2004 № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці. Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України. Так, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП (із змінами, внесеними Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022 року), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24.00 год. 30 червня 2023 року. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Отже, суд зауважує, що строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 19 липня 2022 року вона мала право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком, а з 19 липня 2022 року протягом 3-х місяців з дня відміни карантинних обмежень, тобто з 30 червня 2023 року по 30 вересня 2023 року. Позивач звернулась з позовом до суду 01 вересня 2023 року. Внаслідок наведеного суд не приймає клопотання представника відповідача про застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав в задоволенні позовних вимог. \~ \~ \~ \~Отже, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави підлягає у розмірі 1073,60 грн. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до наступного. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер адвоката № 1221954, копію договору про надання правової допомоги № 24/08/02 від 24.08.2023 року, Акт № 1 про надання правової допомоги від 24.08.2023 року, відповідно до якого адвокатом були надані позивачу послуги: усна консультація щодо підстав звернення до суду на суму 500,00 грн. та складення позовної заяви, аналіз судової практики, копіювання документів на суму 2000,00 грн., квитанцію № 3253979 від 24.08.2023 року на суму 2500,00 грн. /а.с.36-44/. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд вважає, що витрати позивача на правничу допомогу пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим, тому суд відхиляє посилання представника відповідача про те, що ці витрати завищені, оскільки у даній справі були дотримані критерії розумності їх вартості. Відповідно до ч.1 ст.430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved