Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Оксененка Д.О. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 177513,04 грн., з яких: 139975,62 грн. - основна сума боргу, 36355,31 грн. - пеня, 908,88 грн. - три відсотки річних, 273,23 грн. - інфляційні втрати. В обґрунтування позову зазначено, що 10.12.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів шляхом підписання розписки, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача в борг грошові кошти у сумі 150000,00 грн. Відповідач зобов`язалась повернути суму позики не пізніше 10.06.2023 року. Позивач вказує, що станом на 21.08.2023 року відповідач частково повернула позивачу кошти. Однак, решту суми боргу в розмірі 139975,62 грн. відповідач не повернула, та вимога позивача про повернення коштів була залишена відповідачем без належного реагування. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань та не повернення коштів, отриманих в борг, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04.09.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В жовтні 2023 року представник відповідача надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомленням із матеріалами справи. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2023 року, було відкладено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник позивача з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач та її представник відзив на позов до суду не подали. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження та підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів шляхом підписання розписки, відповідно до умов якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 150000,0 грн., які зобов`язалась повернути до 10.06.2023 року. Крім того відповідач зобов`язалась в разі недотримання строку повернення коштів, виплатити пеню в розмірі 10 % зазначеної суми за кожен місяць прострочення виплати. Позивач вказує, що на виконання своїх зобов`язань відповідач частково сплатила кошти, однак, решта суми в розмірі 139975,62 грн. відповідачем повернута не була. В серпні 2023 року позивач направив відповідачу лист із проханням повернути кошти в розмірі 139975,62 грн., яка була залишена відповідачем без належного реагування, та доказів зворотному відповідачем суду надано не було, як і не було надано доказів належного виконання договірних зобов`язань та повернення решти коштів позивачу. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув всю суму коштів позивачу, та те що стороною відповідача доводи позову в цій частині не спростовані, а відтак суд вважає, що позовна вимога в частині стягнення із відповідача на користь позивача основної суми боргу за договором позики в розмірі 139975,62 грн. підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення пені, сум втрат від інфляції та трьох відсотків річних суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу, а також неустойку (пеню), яка нараховується від дня зобов`язання щодо їх повернення. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Як вже зазначалось вище, відповідач зобов`язалась у разі не повернення коштів в строк до 10.06.2023 року, платити позивачу пеню в сумі 10 % від простроченої суми за кожен місяць прострочення. Позивачем з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань пред`явлено до стягнення пеню в сумі 36355,31 грн., три відсотки річних у розмірі 908,88 грн., та інфляційні втрати у розмірі 273,23 грн., які були нараховані за період із 11.06.2023 р. по 28.08.2023 р. На підтвердження зазначених сум стороною позивача були надані суду відповідні розрахунки, які стороною відповідача спростовані не були, а відтак зазначені докази приймаються судом до уваги, як такі що підтверджують розмір нарахованих штрафних санкцій, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань по сплаті на користь позивача коштів. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги наведені вище вимоги закону та встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних також підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, а також приймаючи до уваги те, що позивач при подачі позову за вимогами закону був звільнений від сплати судового збору, а відтак із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1775,13 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial