Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання незаконним та скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання незаконним та скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності. Свої уточнені позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що [INFO] померла бабуся сторін - [PERSON] . В 1995 році померла [PERSON] залишила заповіт, згідно якого заповіла все належне їй майно на випадок смерті - відповідачці [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача. 13.07.2005 року сторони звернулись до Білгород-Дністровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини - житлового будинку [ADDRESS] . Заява ніким із заявників відкликана не була. Окрім того, як зазначає позивач [PERSON] відповідно до акту про фактичне проживання в зазначеному вище будинку від 20.09.2016 року, позивач [PERSON] постійно проживав з бабусею, доглядав за нею та будинком, за час проживання збудував новий паркан в будинку, поміняв вікна та двері, побудував новий туалет, засадив новий сад, провів водопровід, зробив підмостку будинку та ін.. Однак, на думку позивача [PERSON] , після того, як в судовому порядку визнати право власності на зазначений вище будинок у відповідачки [PERSON] не вийшло, вона звернулась до нотаріальної контори та отримала Свідоцтво про право на спадкування за заповітом та на підставі якого нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за [PERSON] , зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 57,8 кв.м, житловою площею 41,2 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] незаконно, одноосібно успадкувала будинок, який позивач на протязі 13 років самостійно утримує, ремонтує та відбудовує, позивач [PERSON] просить визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 17 травня 2018 року, зареєстрованого за №854 та визнати недійсним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вчинене державним реєстратором - Іваницьким Олексією Юрійовичем, Білгород-Дністровська районна державна нотаріальна контора, Білгород-Дністровський районний нотаріальний округ, Одеська область, від 17.05.2018 року, індексний номер: 41152104. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Єфименко Н.В., яка діє в його інтересах, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, однак адвокат Гербей А.А., який діє в її інтересах, заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі, оскільки вони є недоведеними та необґрунтованими, а нотаріус видав зазначене вище Свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] у відповідності до норм чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку доводам сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 24 січня 2005 року Виконавчим комітетом Випаснянської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. За життя спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , було складено заповіт, посвідчений 18 липня 1995 року секретарем Випасненською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №108, відповідно до якого померла заповіла все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося - старшій сестрі позивача - [PERSON] . Відповідно до копії заяви від 13.07.2005 року №454, сторони звернулись до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений вище житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 09.10.1995 року. В матеріалах справи містяться копії Акту про фактичне проживання зареєстрованих осіб у житловому будинку від 20.09.2016 року, від 15.01.2019 року, від 22.01.2019 року, з яких вбачається, що позивач [PERSON] на протязі 10 років здійснював догляд за померлою бабусею [PERSON] , проводив ремонтні роботи в зазначеному вище будинку. Відповідно до Довідки №206 від 22.01.2019 року, виданої виконавчим комітетом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, позивач [PERSON] разом зі своєю родиною зареєстрований і фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до повідомлення №388/06-79/804 від 04.03.2019 року, виданого Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, гр. [PERSON] проживає в [ADDRESS] , а зареєстрована в селі Випасне. Згідно Постанови від 21.01.2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, державний нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю. було відмовлено у видачі відповідачці [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті гр. [PERSON] на зазначений вище житловий будинок. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2017 року по справі №495/6521/16-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про встановлення факту прийняття спадщини було залишено без розгляду. В той же час, державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області 17 травня 2018 року було видано [PERSON] Свідоцтво на право на спадщину за заповітом, серії ННВ №836000, зареєстрованого в реєстрі за №854, відповідно до якого вона є власницею спірного житлового будинку. Справжнє підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №124344329 від 17.05.2018 року. З копії спадкової справи №265/2005 після смерті [PERSON] , заведеною Білгород-Дністровською районною державною нотаріальною конторою Одеської області вбачається, що відповідно до копії повідомлення №368/02-14 від 12.04.2018 року, завідувачем Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю., було повідомлено позивача [PERSON] про те, що відповідачці [PERSON] буде видано оскаржуване Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, однак будь-яких заперечень або підтвердження про звернення з відповідною позовною заявою до суду від позивача [PERSON] на адресу нотаріальної контори не надійшло. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомив що проживає у сусідньому будинку та є сусідом позивача [PERSON] .. Усім було відомо, що бабуся [PERSON] залишає після своєї смерті будинок [PERSON] , однак старий будинок розвалився та позивач [PERSON] повністю відбудував новий будинок, в якому станом на теперішній час мешкає разом зі своєю родиною. Відповідачку [PERSON] він у спірному будинку майже ніколи не бачив. Статтею 15 ЦК України\~передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до пункту 4 частини другої та частини третьої\~статті 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~статті 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1273 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до статей\~1217,\~1222 ЦК України\~спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно з ч. 2\~ст.1220 ЦК України\~часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3\~ст. 46 цього Кодексу). Частиною 1\~статті 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до\~ст.1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до\~ст.1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 67\~Закону України\~«Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Так, згідно правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі №742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18). У постанові від 11.12.2019 року у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховний Суд України дійшов висновку про наступне: «у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у\~статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо». Однак, під час розгляду справи, стороною позивача [PERSON] не було доведено належними та допустимими доказами, що існують правові підстави для визнання Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ННВ №836000, виданого 17.05.2018 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю. недійсним. Обставини, які посилається сторона позивача [PERSON] не є підставами для визнання свідоцтва недійсним. Таким чином, уточнені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання незаконним та скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання незаконним та скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до\~ст.2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному\~законом\~порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні уточнених позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати пов`язані з розглядом даної справи слід залишити за позивачем [PERSON] ..

Outcome: dismissed