Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту №К2V4G200260051 від 08.06.2007 року у розмірі 43 364,16 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного між Банком та [PERSON] кредитним договором №К2V4G200260051 від 08.06.2007 року, останній отримав кредит у розмірі 5 160 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 07.06.2034 року. [INFO] позичальник [PERSON] помер, про що стало відомо банку 10.11.2022. Позивач вказує, що Банк не знав та не міг знати місце відкриття спадщини, оскільки спадкова справа могла бути відкрита як в приватного, так і в державного нотаріуса. Дізнавшись про спадкоємця майна померлого позичальника Банк надіслав до Другої київської державної нотаріальної контори вимогу кредитора. Позивач просить в судовому порядку стягнути із спадкоємця позичальника суму заборгованості в розмірі 43364,16 доларів США, яка складається з : заборгованості по тілу кредиту в сумі 5061,59 доларів США, 8773,43 доларів США - заборгованості за відсотками, 1464,15 доларів США - заборгованості по комісії, 28064,99 доларів США - заборгованості по пені. Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 02 вересня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. Ухвалою Попільнянського районного суду Житомирської області від 08 серпня 2017 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 22.02.2022 зупинено провадження у справі до вступу правонаступників після смерті відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 25.08.2022 поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні. 22.02.2023 від АТ КБ «ПриватБанк» на адресу суду надійшла уточнена позовна заява до [PERSON] , як спадкоємиці майна померлого [PERSON] про стягнення суми боргу за кредитним договором. У відзиві [PERSON] просила суд застосувати строк позовної давності до заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог та відмовити у задоволенні позову, врахувавши, що Банк звернувся із вимогою кредитора до нотаріуса лише у листопаді 2022 року, а останній платіж позичальником було проведено 10.03.2009 року. У ході розгляду справи представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі, просив задовольнити їх з викладених у позові та відповіді на відзив підстав. Представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог, зазначаючи на їх безпідставність, необґрунтованість, а також пропуску позивачем строків пред`явлення вимоги до спадкодавця, та строків звернення до суду з даним позовом, оскільки останній платіж був здійснений в 2009 році. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Судом встановлено, що 08.06.2007 року [PERSON] отримав в АТ КБ «Приватбанк», кредит у розмірі 5 160 доларів США згідно кредитного договору №К2V4G200260051 від 08.06.2007, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % на рік, термін повернення 07.06.2034. Як встановлено судом, [INFO] [PERSON] помер, однак в зв`язку з неналежним виконанням ним своїх зобов`язань за кредитним дого-двором у нього виникла заборгованість в розмірі 43 364,16 доларів США. Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини 1статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором. Положеннями статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Матеріалами справи підтверджено, що позичальник отримав грошові кошти у кредит, фактично користувався отриманими від банку коштами, проте свої грошові зобов`язання щодо їх повернення не виконав. Тому банк має право вимагати повернення кредитних коштів. Проте, [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27.09.2018 Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №15730. Згідно з положеннями статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно положенням ст. 1218, 1231 ЦК України, до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України. Згідно ч.2 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Частиною 3 вищевказаної статті встановлено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. З матеріалів справи вбачається, 16.11.2022 позивач направив на адресу Другої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора у порядку ст. 1281 ЦК України до спадкоємців вих. №467R2LFZ01510 від 16.11.2022, що підтверджується копією претензії кредитора та копією листа нотаріальної контори від 07.12.2023 про отримання претензії кредитора. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що вимога була пред`явлена до спадкоємців через нотаріуса після отримання відомостей про смерть позичальника. Із матеріалів справи вбачається, що 22.02.2022 [PERSON] надала суду свідоцтво про смерть [PERSON] , у зв`язку із чим судом було зупинено провадження до вступу правонаступників після смерті відповідача [PERSON] .. Вказана ухвала суду від 22.02.2022 направлялася АТ КБ «ПриватБанк» на адресу для листування, однак доказів належного вручення копії ухвали матеріали справи не містять. 17.08.2022 до суду надійшли матеріали спадкової справи №217/2019 до майна померлого [PERSON] , [INFO] , заведеної Другою київською державною нотаріальною конторою 21.03.2019. 25.08.2022 судом було поновлення провадження у справі, про що повідомлено позивача. Однак, із матеріалами справи представник позивача ознайомився лише 10.11.2022 року. Із матеріалів справи вбачається, що згідно отриманого повідомлення від Другої київської державної нотаріальної контори претензію отримано від АТ КБ «ПриватБанк» 29.11.2022, за місцем заведення спадкової справи. Згідно копії спадкової справи, яка надіслана на вимогу суду, встановлено, що після смерті [PERSON] , спадщину прийняла, [PERSON] . Позивач надіслав лист-претензію до нотаріуса лише 16.11.2022 року, що підтверджується копією претензії кредитора та отримана така претензія нотаріусом 29.11.2022. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст.1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові по справі №759/12484/15 від 11.03.2019 року, де суд касаційної інстанції підкреслив, що відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. І оскільки банк пропустив цей строк, то боргові зобов`язання спадкоємця перед банком припиняються. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 522/407/15-ц висловив правову позицію, встановивши, що поняття "строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців" не тотожне поняттю "позовна давність". Так, ч. 4 ст. 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, установлені ч. ч. 2 і 3 цієї статті. Тоді як згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови у позові. Визначені ст. 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови в позові за умови, якщо про застосування позовної давності в суді заявила одна зі сторін. Оскільки матеріали справи не містять доказів, що про смерть позичальника кредитору стало відомо раніше ніж представник позивача 10.11.2022 р. ознайомився з матеріалами цивільної справи, суд вважає, що строк пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника не є пропущеним. Однак, представник відповідача заявив про застосування судом наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду, оскільки останній платіж був внесений позичальником в 2009 році. Згідно ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу положень ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У ч.1 ст. 261 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)». Як вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж в рахунок погашення заборгованості Позичальником був здійсненій в квітні 2009 року. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , як позичальника, та [PERSON] , як поручителя, 21.08.2016 р., тобто після сплину встановленого законом строку позовної давності. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи наведені норми та обставини справи встановлені судом, зважаючи на те, що Банк звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості після сплину позовної давності, суд приходить до висновку, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed