Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 квітня 2006 року [PERSON] придбав 5/13 частин житлового будинку по [ADDRESS] . Власником решти будинку а саме 8/13 частин є [PERSON] . Позивач зазначає, що в 2016 році позивач виявив бажання приватизувати частину земельної ділянки, під належними йому приміщеннями будинку та вуличними будівлями, у зв`язку з чим звернувся до Плесецької сільської ради. Отримавши рішення сесії, відповідно до якого позивачу було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у спільну сумісну власність в натурі (на місцевості) площею 0,20 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] , позивач почав виготовляти відповідну технічну документацію із землеустрою. Як зазначає позивач, вже на стадії завершення оформлення технічної документації на земельну ділянку 20 липня 2018 року позивач отримав рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з якої вбачається, що державним кадастровим реєстратором Відділу у Васильківському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін) до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності поданих документів вимогам, установленим Законом України «Про Державний земельний кадастр», а саме пункту «в» статті 89 Земельного кодексу України. З наведеного слідує, що Плесецька сільська рада, приймаючи рішення сесії від 27 квітня 2007 року № 194-13-У, та передаючи відповідачу[PERSON] частину спірної земельної ділянки, був обізнаний, що відповідач є лише співвласником житлового будинку і при цьому йому не може бути передана у приватну власність земельна ділянка на якій знаходиться будинок, який належить ще і позивачу в силу вищенаведених норм. Виходячи з цього позивач вважає, що оскаржуване рішення є протиправним та таким, що порушує законні права та інтереси позивача. Похідним від оскаржуваного рішення є державний акт серії ЯД № 948127 на земельну ділянку площею 0,20 га за адресою [ADDRESS] , що виготовлений на ім`я відповідача . В подальшому, позивачем було збільшено позовні вимоги, зокрема, позивач просив також скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3221486201:01071:0010, площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , що проведена на ім`я [PERSON] Представник позивача подав до суду заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, разом з тим в матеріалах справи міститься відзив відповідача на позовну заяву, в якій остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог з наведених у відзиві підстав. Представник відповідача Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області, який був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18 квітня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Плахотньою О.Г., [PERSON] придбав 5/13 частин житлового будинку по [ADDRESS] . Як вбачається з договору купівлі-продажу 5/13 частин житлового будинку, які придбав позивач складається з приміщень: 2-1 площею 20,0 кв.м, 2-2 площею 8,1 кв.м., 2-3 площею 8,5 кв.м, 2-4 площею 14,3 кв.м., 2-5 площею 7,0 кв.м, загальною площею 57, 9 кв.м, житловою площею 21,3 кв.м., сарай «З», сарай «Г», погріб «Д», огорожа в загальному користуванні. Копія договору та копія витягу додаються. Власником решти будинку а саме 8/13 частин є [PERSON] , що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.№174863188 від 23.07.2019 року Рішенням Плесецької сільської ради від 26 листопада 2016 року № 176-15-УІІ позивачу було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у спільну сумісну власність в натурі (на місцевості) площею 0,20 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] . 06 червня 2018 року рішенням виконавчого комітету Путрівської сільської ради № 24 частині житлового будинку, що належить позивачу було уточнено поштову адресу на « [ADDRESS] ». Вказаним рішенням також було визначено, що домоволодіння, яке належить позивачу, являє собою самостійний об`єкт нерухомого майна. 20 липня 2018 року позивач отримав рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з якої вбачається, що державним кадастровим реєстратором Відділу у Васильківському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін) до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності поданих документів вимогам, установленим Законом України «Про Державний земельний кадастр», а саме пункту «в» статті 89 Земельного кодексу України. Рішенням Плесецької сільської ради від 27 квітня 2007 року № 194-13-У [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0, 20 га по [ADDRESS] . Відповідно до відповіді відділу у Васильківському районі Головного управління Держгеокастр у Київській області вбачається, що відповідно до Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі на ім`я [PERSON] виявлено державний акт серії ЯД № 948127 на земельну ділянку площею 0,20 га за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2020 року у справі призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ. За наслідками проведеної судової земельно-технічної експертизи судовим експертом були зроблені висновки № 32024/20-41, з яких вбачається наступне: «Технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] (відповідач) в [ADDRESS] розроблена з порушенням вимог земельного законодавства, а саме: ст.ст.28,29,86,87,88,89,118,183,198,211 Земельного кодексу України та п. 1.16 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» затвердженої Наказом Державного комітету України по земельним ресурсам від 04 травня 1000 № 43. Зокрема, площа фактичного користування земельною ділянкою [PERSON] , що розташована по [ADDRESS] становить 0,2311 га, що на 0,0311 га (або 311 кв.м.) більше ніж площа, що вказана в державному акті. При цьому судовим експертом до висновку № 32024/20-41 долучено додатки, якими передбачено детально площі накладення земельної ділянки відповідача [PERSON] на суміжні земельні ділянки. Зокрема, у додатку № 2 до висновку № 32024/20-41 зазначено для порівняння та аналізу межі земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 3221486201:01071:0010 відповідно до правовстановлюючих документів, фактичні межі земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 3221486201:01071:0010 та межі земельної ділянки, що належить [PERSON] . З даних наведених в додатку № 2 до висновку № 32024/20-41 вбачається накладення земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 3221486201:01071:0010 по фактичному землекористуванню на земельну ділянку, що належить [PERSON] . З вказаного слідує, що відповідач [PERSON] фактично володіє та користується земельною ділянкою у спосіб та розміри, що не відповідають межам та площі земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 3221486201:01071:0010 відповідно до правовстановлюючих документів, чим порушує землекористування позивача [PERSON] . Виходячи зі змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника . Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України, серед яких зокрема передбачено - визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини другоїстатті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, шляхом застосування передбачених законом способів. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнаннянедійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У відповідності до статті 19 Конституції України та частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до частини четвертої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. В силу вимог статті 89 Земельного кодексу України, в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення спірна земельна ділянка повинна була передаватись у спільну сумісну власність позивача та відповідача - [PERSON] . Згідно з пунктом 11 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року передбачено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд повинен перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки. Відповідно до пункту 7 вказаної Постанови захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справ доказів установлено те, що рішення 13 сесії У скликання Плесецької сільської ради Васильківського району Київської області від 27 квітня 2007 року № 194-13-У в частині передачі безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,20 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS] , прийнято з порушенням закону та прав позивача, суд дійшов висновку про те, що у відповідача не виникло право на отримання спірного держаного акту, яким посвідчується право на земельну ділянку, а тому, урахуванням даних обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved