Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

АТ «Державний ощадний банк України» у липні 2022 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 26.06.2008 року був укладений Договір про іпотечний кредит № 2628, за умовами якого [PERSON] отримав на придбання квартири кредит у сумі 127 900 доларів США строком на 20 років, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів - 26.06.2028 року, зі сплатою 14% річних, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладеного Іпотечний договір № 6112, за умовами якого предметом іпотеки за цим договором є двокімнатна квартира [ADDRESS] . У зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язання за договором банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Бориспілького міськрайонного суду Київської області від 05.09.2011 року, яке набуло чинності, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 6112 від 26.06.2008 року, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , на користь банку в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 2628 від 26.06.2008 року в розмірі 930 178 грн. 10 коп. (гривневий еквівалент загальної заборгованості за Договором станом на 06.05.2011 року, яка склала 116 733, 36 доларів США) шляхом реалізації предмета іпотеки на публічних торгах відповідно до діючого законодавства. Рішення суду звернуто позивачем до виконання. 26.02.2021 року у порядку виконання рішення суду між позивачем та гр. [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу квартири, й банком на адресу відповідача направлено Звіт № 100.19-07/17258/2021-26/вих. від 12.03.2021 року про направлення коштів, які надійшли від реалізації майна в сумі 624 100 грн. на погашення прострочених процентів за користування кредитом та часткове погашення заборгованості за основним боргом. Після розподілу грошових коштів, отриманих від реалізації майна боржника залишок заборгованості за основним боргом та пенею складає 94 322 доларів 17 центів США, яка складається із таких складових: 93 924 доларів 55 центів США - заборгованість за основим боргом, 397 доларів 62 центи США - заборгованість за пенею. Станом на 18.01.2022 року відповідач має перед банком заборгованість за договором про іпотечний кредит № 2628 від 26.06.2008 року, яка становить 126 281 доларів 23 центи США, й складається із таких складових: 93 924 доларів 55 центів США - борг по кредиту, 397 доларів 62 центи США - пеня за невиконання зобов`язання, яка була стягнута рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.09.2011 року, 29 995 доларів 73 центи США - три відсотки річних за прострочення сплати кредиту з 23.09.2012 року по 17.01.2022 року, 1 963 доларів 33 центи США - три відсотки річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 23.09.2012 по 03.03.2021 року, яку просить стягнути з відповідача на користь позивача, що й стало підставою звернення до суду із цим позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 08.08.2023 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за кредитним договором та його умов. На спростування доводів відповідача про застосування за заявою відповідача строку позовної давності зазначила, що відповідач після ухвалення рішення суду в 2011 році та до часу реалізації майна - премета іпотеки на електронних торгах в 2021 році вживав заходів щодо реалізації предмета іпотеки, як самостійно, так й за рішенням суду, за взаємною згодою з банком з метою погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 26.06.2008 року за рахунок отриманих від реалізації предмета іпотеки коштів, що підтверджується його погодженнями з усіма заявами банку в межах судових проваджень, й свідчить про визнання ним на протязі цих років боргу та усвідомлення обов`язку погасити наявну заборгованість, а тому, вважає, що з боку боржника відбулось переривання строку позовної давності, відтак позов банком подано у межах трирічного строку позовної давності. Щодо відсутності належного розрахунку заборгованості, вказує на наданий позивачем розрахунок, який вцілому є обґрунтований із зазначеними складовими заборгованості за кредитним договором. Вказує, що реалізований на торгах предмет іпотеки у національній валюті України - гривні для розрахунку заборгованості був переведений у іноземну валюту. Також вважає помилковими доводи відповідача про те, що рішенням суду від 05.09.2011 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не зазначено грошової одиниці виконання у доларах США, а лише у гривневому еквіваленті. Вважає, що таким рішенням встановлено розмір боргу 116 733 доларів 33 центи США (еквівалент 930 178 грн. 10 коп.). Представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги, в судовому засіданні позов не визнала уцілому та просила відмовити у його задоволенні за необґрунтованістю та недоведеність вимог. Вказала про відсутність будь-якої заборгованості відповідача перед банком в іноземній валюті за договором про іпотечний кредит та/або за іпотечним договором, адже рішенням суду від 05.09.2011 року визначено його виконання лише у національній валюті - гривні, й виконання такого рішення відбулось у національній валюті (гривні), що визнається самим банком, натомість наразі ним ставиться питання про заборгованість у іноземній валюті - у доларах США, без належного обґрунтування про таку заборгованість із урахуванням виконаного рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотоки у національній валюті, відтак необґрунтовано заборгованість у довідці банку про такий борг, який з огляду на таке не є зрозумілим. Також просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності за заявою відповідача, який має відраховуватися з часу набуття законної сили рішенням суду від 05.09.2011 року, яким задоволено позов банку до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Підстав для його поновлення, вважає, немає, доводи позивача про переривання відповідачем такого строку, є вцілому необґрунтованими. Відповідачем подано відзив на позов від 01.03.2023 року (а.с. 117-143 том 1), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на вказані підстави, й заявляє про сплив позовної давності за такими вимогами та просить суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності й відмовити у позові з такої підстави. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву на позов, відповіді на відзив, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Судом встановлено, що строни перебувають у договірних/зобов`язальних правовідносинах. Так, між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] 26.06.2008 року був укладений Договір про іпотечний кредит № 2628, за умовами якого [PERSON] отримав на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 26 червня 2008 року кредит у сумі 127 900 доларів США строком на 20 років, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів - 26.06.2028 року, зі сплатою 14% річних, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів (а.с.8-9, 10-15). На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 26.06.2008 року укладеного Іпотечний договір № 6112, за умовами якого [PERSON] передав ВАТ «Державний ощадний банк України» в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.16-18, 19-20). У зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язання за Договором про іпотечний кредит № 2628 банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Бориспілького міськрайонного суду Київської області від 05.09.2011 року, яке набуло чинності, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 6112 від 26.06.2008 року, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , на користь банку в рахунок погашення заборгованості за Договором про іпотечний кредит № 2628 від 26.06.2008 року в розмірі 930 178 грн. 10 коп. шляхом реалізації предмета іпотеки на публічних торгах відповідно до діючого законодавства (а.с.21). Цим рішенням суду визначений гривневий еквівалент загальної заборгованості за Договором станом на 06.05.2011 року, яка склала 116 733 доларів 36 центів США (а.с. 21). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Рішення Бориспілького міськрайонного суду Київської області від 05.09.2011 року звернуто позивачем до виконання. 26.02.2021 року у порядку виконання рішення суду між позивачем та гр. [PERSON] укладеного договір купівлі-продажу квартири (а.с.45-46), й банком на адресу відповідача направлено Звіт № 100.19-07/17258/2021-26/вих. від 12.03.2021 року про направлення коштів, які надійшли від реалізації майна в сумі 624 100 грн. на погашення прострочених процентів за користування кредитом та часткове погашення заборгованості за основним боргом (а.с.47). Позивач вважає, що після розподілу грошових коштів, отриманих від реалізації майна боржника залишок заборгованості за основним боргом та пенею складає 94 322 доларів 17 центів США, яка складається із таких складових: 93 924 доларів 55 центів США - заборгованість за основим боргом, 397 доларів 62 центи США - заборгованість за пенею. Також позивач вказує, що станом на 18.01.2022 року відповідач має перед банком заборгованість за договором про іпотечний кредит № 2628 від 26.06.2008 року, яка становить 126 281 доларів 23 центи США, й складається із таких складових: 93 924 доларів 55 центів США - борг по кредиту, 397 доларів 62 центи США - пеня за невиконання зобов`язання, яка була стягнута рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.09.2011 року, 29 995 доларів 73 центи США - три відсотки річних за прострочення сплати кредиту з 23.09.2012 року по 17.01.2022 року, 1 963 доларів 33 центи США - три відсотки річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 23.09.2012 по 03.03.2021 року, яку просить стягнути з відповідача на користь позивача. В обґрунтування такої заборгованості позивач надає Розрахунок станом на 18.01.2022 року (а.с.7), та зі змісту якого вбачається, що виконий він у іноземній валюті (долар США), тобто у валюті, якій видавався кредит, проте рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.09.2011 року виконано у іншій валюті - національній (еквівалент) загальної заборгованості за Договором станом на 06.05.2011 року, яка склала 116 733 доларів 36 центів США (а.с. 21 том 1), що визнається позивачем, натомість такий розрахунок належного обґрунтування про таку заборгованість із урахуванням виконаного рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотоки у національній валюти, не містить. Суд вважає, що з урахуванням виконаного рішення Бориспілького міськайонного суду Київської області від 05.09.2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки (930 178 грн. 10 коп. еквівалент 116 733, 36 доларів США), суми реалізованої квартири, яка була предметом іпотеки (624 100 грн. 00 коп.), наданий позивачем розрахунок заборгованості не є вцілому обґрунтованим (а.с.7 том 1), який не відображає складових боргу з урахуванням залишку за наслідком звернутого стягнення на предмет іпотеки. Відсутня деталізація реалізованого на торгах предмету іпотеки у національній валюти України - гривні, який для розрахунку заборгованості без такого обґрунтування, й щодо його складових, позивачем був переведений у іноземну валюту. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Суд вважає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України), учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності до ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, у тому числі, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки ; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Зважаючи на подану відповідачем заяву про сплив позовної давності з проханням застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності й відмовити у позові, суд за заявою такого відповідача застосовує строк позовної давності, й важає, що підстав для його поновлення з підстав визнання поважними причини пропуску позовної давності відповідно до ч.5 ст. 257 ЦК України, немає. Позиція позивача про переривання відповідачем строку позовної давності унаслідок погодження (не заперечення) ним виконання рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 264 ЦК України, не заслуговує на увагу. Встановлено, що строк позовної давності має відраховуватися з часу набуття законної сили рішенням суду від 05.09.2011 року, яким задоволено позов банку до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте позивач зверенувся до суду лише 22.06.2022 року (а.с.1-5). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, сплачений позивачем судовий збір в сумі 55 415 грн. 17 коп. (а.с.6), покласти на такого позивача, а понесені відповідачем витрати на правову допомогу у сумі 20 000 грн. 00 коп., стягнути з позивача на користь відповідача, визнавши такі витрати обґрунтованими з огляду на таке. Вимога відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн. 00 коп., які ним понесені відповідно до укладеного Договору № 6-2023/Д-1 від 22.02.2023 року про надання правової допомоги з адвокатом Лукашенком О.В., пунктом 3.1.1 якого визначено, що вартість наданих послуг визначена в сумі 20 000 грн., як основна винагорода, та визначається у складених адвокатом актах приймання-передачі наданих послуг, наданих ним документів про понесені витрати - платіжної квитанції від 28.02.2023 року на суму 20 000 грн. (а.с. 152), Актом приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 28.02.2023 року, із якого вбачається, що адвокатом, зважаючи на складність справи, об`єм натеріалів витрачено 5 годин на ознайомлення зі справою, 16 годин - на підготовку та подання до суду відзиву на позов, що за вартісними показниками вцілому спладає 20 000 грн. (а.с.146), зважаючи на положення ч.4, ч.5 ст. 137, п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України, підлягає задоволенню, враховуючи наданий детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом із розрахунком, співмірність із понесеною сумою витрат на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). Окрім того, відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Адвокатом надано акти виконаних робіт (здачі-приймання робіт) (а.с.146), а також документи про понесені відповідаем витрати - платіжну квитанцію на суму 20 000 грн. з розрахунку вчинених адвокатом окремих послуг. Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу до складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову (128 281 доларів 23 центи США), обгрутнованості понесених випрат, а також зважаючи на вчинени адвокатом процесуальні дії щодо наданого відзиву на позов, вважає за необхідне заяву задовольнити, визнавши понесені витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн. 00 коп. обгрунтованими, зважаючи на положення договору про надання правової допомоги. При вирішенні заяви такого відповідача про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації. Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Доводи клопотання позивача, висловлені ним в ході розгляду заяви відповідача про відшкодування понесених витрат на правову допомогу щодо зменшення судом витрат на правничу допомогу, не заслуговують на увагу. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 р., саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Так, позивач вказує, що відповідачем не дотримано принципу співмірності понесених витрат на правову допомогу до наданих послуг й просить їх зменшити, проте суд не погоджується із такою позицією, відповідно такі доводи позивача не є обґрунтованими та не заслуговують на увагу, й розцінюються судом як підставу уникнення від покладеного обов`язку, визначеного процесуальним законом по відшкодування понесених іншою стороною витрат на правову допомогу за наслідками розгляду справи. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У зазначеній постанові Верховний Суд зменшив розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи. Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо). Натомість суд вважає, що відповідачем вцілому обґрунтовані понесені витрати на правову допомогу, й останні є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (надання послуг), часом, витраченим таким адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданим адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, враховуючи обставини справи (складність справи), відповідачем надані докази фактичного здійснення витрат (акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжні квитанції про сплату за надані послуги); заявлені судові витрати були доцільні та обов`язкові, підтверджена нагальна потреба у вчиненні всіх процесуальних діях, й у тому числі обумовлені процесуальною поведінкою позивача, що зумовило їх проведення, ціна правової допомоги не завищена, відповідає умовам договору про надання правової допомоги, й послуги, які були надані, зазначені в договорі й відповідають реально вчиненим адвокатом процесуальним діям (види робіт), й за таких обставин вважає, що заявник має право на компенсацію понесених витрат, як такі, що доведені: витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір є обґрунтованим. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved