Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

26.05.2023 року адвокат Скоромна І.М. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі в сумі 26700 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 336 грн. 00 коп. в день починаючи з 07.03.2023 року по день ухвалення рішення та витрати на правову допомогу в сумі 11000 грн.. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що з 05.02.2021 року по 07.03.3023 року позивачка знаходилася у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , згідно трудового договору від 05.02.2021 року, відповідно до наказу № 28-П. На момент звільнення 07.03.2023 року відповідачем не виплачено заробітну плату з лютого 2023 року по 07.03.2023 року, довідку про нарахування якої позивачу не надано в зв`язку з чим заборгованість по невиплаченій заробітній платі на момент звільнення складає 9650,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку 17050,00 грн. (7400/23 робочі дні березня *7=2250,00 грн. відпустка за 2021 рік 7400,00 грн., за 2022 рік 7400,00 грн., за 2023 рік біля 2250,00 грн.). Крім того, представник позивачки в позовній заяві посилається на розрахунок заробітної плати за два календарні місяці роботи, що з відрахуваннями складає біля 14800,00 грн., а середньоденна заробітна плата позивачки складає 336,00 грн.. Ухвалою суду\~від 29.05.2023\~року позовну\~заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 08.06.2023 року відкрито провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 26.07.2023 року від відповідача ФОП [PERSON] , до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками. \~ \~ \~ \~03.08.2023 року від представника позивачки адвоката Скоромної І.М. до суду надійшли заперечення на відзив, в яких остання просить задовольнити позов в повному обсязі та відмовити відповідачу у прийнятті відзиву у зв`язку із пропущенням встановленого судом строку для надання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 04.10.2023 року здійснено перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено судове засідання на 31.10.2023 року. \~ \~ \~ \~Позивачка та її представник у судове засідання не зявилися, відповідно до наданої заяви представник позивачки просить позов задовольнити, судове засідання провести без її участі. \~ \~ \~ \~Відповідач у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. \~ \~Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Суд звертає увагу на те, що згідно із вимогами ч.ч. 7, 8\~ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як зазначено вище, ухвалою суду від 08.06.2023 року роз`яснено відповідачу, що він має право надіслати відзив на позовну заяву не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та додатків до неї. Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення позовна заява з додатками отримана відповідачем 21.06.2023 року. Разом з тим, відповідачем відзив на позовну заяву поданий до суду 26.07.2023 року, тобто із пропуском встановленого судом процесуального строку. За таких обставин, суд вважає, що відповідачем порушено строки для подання відзиву на позовну заяву, визначені судом. При цьому\~суд не\~приймає до\~уваги доводи\~відповідача про\~перебування його\~за кордоном,\~оскільки доказів\~вказаного останнім\~суду не надано. Таким чином, суд з урахуванням заперечень представника позивачки викладених у відповіді на відзив, приходить до висновку, що відповідачу слід відмовити у прийнятті відзиву з додатками. \~ \~ Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 43 Конституції України\~регламентовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 2\~ст. 21 Кодексу законів про працю\~працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін. Згідно із\~ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. ст. 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим\~Кодексом, Законом України "Про оплату праці"\~та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до\~ст. 115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Згідно із\~ст. 116 Кодексу законів про працю, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно із\~ст. 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Частиною третьою статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Так, згідно з ч.1 статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно зі статті 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 статті 75 КЗпП України). Відповідно до ч.1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 05.02.2021 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого працівник зобов`язаний з 08.02.2021 року виконувати роботу директора магазину, а фізична особа-підприємець зобов`язана оплачувати працю працівника у розмірі шести тисяч гривень на місяць. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 11 трудового договору заробітна плата підлягає опадаткуванню в порядку, визначеному законодавством. \~ \~ \~ \~Наказом № 61-3в «Про припинення трудового договору (контракту)» від 07.03.2023 року [PERSON] було звільнено з 07.03.2023 року з займаної посади керуючої магазином за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. \~ \~ \~ \~Отже, у період з 08.02.2021 року по 07.03.2023 року [PERSON] перебувала з ФОП [PERSON] у трудових відносинах. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~18.12.2009\~р.\~N\~14\~"Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі"\~та положень ст. ст.\~10, 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Згідно частин 1, 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно вимог ст. ст. 78, 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В супереч зазначених вище вимог, сторона позивача не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач має перед нею заборгованість із заробітної плати та інших виплат. Суд критично ставиться до твердження сторони позивача щодо ненадання на вимогу позивачки довідки про нараховану заробітну плату, оскільки доказів такого звернення до відповідача суду не надано, як не надано доказів звернення позивача до відповідача про повний розрахунок при звільнені, клопотання про витребування доказів в порядку ст. 137 ЦПК перед судом не заявлялося. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Сума компенсації за невикористану щорічну відпустку здійснюється відповідно до наступного розрахунку: сума заробітної плати за останні перед звільненням 12 місяців поділена на суму робочих днів за ці 12 місяців, яка множиться на кількість днів невикористаної відпустки. Разом з тим, представником позивачки надано розрахунок компенсації за не використану відпустку за 2021 рік 7400,00 грн., за 2022 рік 7400,00 грн., за 2023 рік біля 2250,00 грн., який вище наведеним вимогам не відповідає та сприймається судом критично. Судом під час розгляду справи з метою повного та всебічного встановлення обставин справи вжито заходів щодо переходу з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін, однак позивачка та її представник зазначеним не скористалися, в судове засідання не з`явилися, а тому суд виходячи із розрахунку заборгованості наданого стороною позивача доходить висновку, що він не відповідає вище наведеним вимогам та не узгоджується з п.п. 3, 11 трудового договору від 05.02.2021 року укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , а перевірити самостійно розрахунок заборгованості з наданих суду доказів не представляється можливим. Представник позивачки, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про не проведення з позивачкою повного розрахунку при звільненні, не надала належних, допустимих та достатніх в їх сукупності доказів, які б свідчили про обґрунтованість та доведеність таких вимог та поза розумним сумнівом доводили порушення трудових прав позивачки, а тому в задоволенні позову слід відмовити. З огляду на відмову у задоволені основних позовних вимог, відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки така вимога є взаємопов`язаною з вимогою про стягнення заробітної плати. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивачки про відшкодування судових витрат.

Outcome: dismissed