Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

26.06.2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа - Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову вказує на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Чоловік був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . За цією ж адресою були зареєстровані і батьки чоловіка: [PERSON] та [PERSON] . Згідно з договором найму житлового приміщення від 03.12.1964 року наймачем спірної квартири був [PERSON] , тобто батько чоловіка позивачки, що підтверджується договором найму житлового приміщення. [INFO] помер батько чоловіка позивачки, а в 2015 році в зв"язку із погіршення стану здоров`я матері чоловіка позивача вони вселилися в спірну квартиру та почали там постійно проживати. Не заперечуючи проти проживання позивачки в спірній квартирі, мати її чоловіка заперечували проти реєстрації [PERSON] . Після смерті [PERSON] (в 2018 році), чоловік позивачки намагався її зареєструвати в спірній квартирі, однак в зв`язку з карантином, а потім з початком війни йому було тимчасово відмовлено. [INFO] чоловік позивачки раптово помер. Причиною смерті був інфаркт міокарда. Після смерті чоловіка вона продовжує проживати у спірній квартирі без реєстрації місця проживання. Іншого житла вона не має. Вселилася у цю квартиру зі згоди зареєстрованих осіб і продовжувала проживати в квартирі в якості члена сім`ї наступного наймача [PERSON] у квартирі. Позивач просить суд визнати за нею право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . . Ухвалою суду від 29.06.2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31.08.2022 року закрито підготовче провадження і призначено справи до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Маркело В.О. позовні вимоги, позивача підтримала. Надала пояснення ідентичні, викладеним у позовній заяві. В судове засідання, яке відбулося 30.10.2023 року позивачка та її представник не з`явились, через канцелярію Самарського районного суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі. При цьому остання зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач та третя особа в судові засідання не з`явилися, про час і місце засідання суду були повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. В обгрунтування заперечень вказує на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження аргументів, викладених в позовній заяві, які є обов`язковими для встановлення дотримання порядку при вселенні, зокрема позивачем не підтверджено проживання однією сім`єю, а саме ведення з померлими спільного господарства; позивачем не доведено наявності письмової згоди на її вселення всіх членів сім`ї наймача. Просив відмовити у задоволенні позову. У відзиві на позовну заяву третя особа Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради просила розглянути справу на підставі доказів та документів наявних в матеріалах справи згідно з вимогами чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. За приписами ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За статтею 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що згідно із договору найму від 03.12.1964 року [PERSON] було надано у користування 2-кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.5). Рішенням Самарської районної у місті Дніпропетровську ради від 18.01.2013 року №29 змінено договір найму, а саме: на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,1 кв.м. у зв"язку із смертю наймача [PERSON] на сина [PERSON] . Склад сім`ї - 2 особи, у тому числі [PERSON] - мати (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу 23.07.1988 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що відділом ЗАГСу Самарського райнону 23.07.1988 року було внесено запис № 353. Прізвище після укладення шлюбу [PERSON] (а.с.7). Як вбачається із свідоцтв про смерть виданих Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] помер [INFO] (актовий запис 1093), [PERSON] померла [INFO] (актовий запис 253), [PERSON] помер [INFO] (актовий запис 3048) (а.с. 8-10). Згідно з копією паспорту [PERSON] був зареєстрований за адресою квартира [ADDRESS] (а.с.13-14). Довідкою про реєстрацію проживання місця особи підтверджується, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Позивач вказує на те, що за вказаною вище адресою вона разом з чоловіком стала проживати з 2015 року, зі згоди наймача квартири. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що є колишньою сусідкою [PERSON] . З 2012 до 2015 року позивачка разом із своїм чоловіком проживала за адресою: [ADDRESS] та були її сусідами, оскільки вона проживала в кв. [ADDRESS] . В 2015 році вони переїхали до мами [PERSON] , про це її повідомив безпосередньо чоловік позивачки. Свідок [PERSON] суду показав, що є сусідом позивачки. В будинку за адресою по [ADDRESS] , проживає 4 року з 2019 року, коли купив квартиру. З цього часу він може засвідчити, що позивачка зі своїм чоловіком [PERSON] постійно проживали за цією адресою і завжди були разом. Після смерті [PERSON] у спірній квартирі залишилася проживати [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що є сусідкою позивачки. Вона проживає за адресою у будинку [ADDRESS] приблизно з 2014 року. Позивачка проживала разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Разом з ними проживала і мати чоловіка позивачки. Вони проживали однією сім`єю і після смерті бабусі лишилися проживати в цій же квартирі. В квартирі вона бачила їх особисті речі. [PERSON] помер нещодавно, у квартирі залишилася проживати на цей час тільки [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показав, що раніше в цьому будинку проживали його батьки. Позивачка разом з чоловіком проживає тут близко 10 років. Він приходив до своїх батьків та бачив, позивачку, окрім того, вона допомогала його мамі, коли вона була прикута до ліжка. Він проживає там три роки. І позивачка з чоловіком теж проживала в тому будинку. Хто зареєстрований в спірній квартирі, йому не відомо. Зараз у квартирі проживає [PERSON] . Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР). Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом встановлено, що позивач [PERSON] тривалий час, а саме з 2015 року, постійно проживає у спірній квартирі, наймачем якої спочатку була її свекр [PERSON] , потім чоловік [PERSON] , тобто вона має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання. Суд зауважує, що відсутність реєстрації місця проживання сама по собі не свідчить про те, що позивач не набула права користування жилим приміщенням, оскільки судом за обставинами справи безспірно встановлено, що позивач вселилася в жиле приміщення як член сім`ї наймача, вели спільне господарство ( у розумінні ст.64 ЖК України), тобто вона набула рівного з наймачем права користування жилим приміщенням. Суд констатує, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved