Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання,мотивуючи його тим, що 02 березня 2012 року між нею та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався забезпечувати її утриманням та доглядом довічно, надаючи необхідне матеріальне забезпечення, харчування,одяг, належний догляд, необхідну медичну та іншу допомогу зі збереженням права її пожиттєвого проживання у відчужуємій частині квартири. Вартість харчування , одягу, необхідної допомоги за згодою сторін була встановлена в п.6 договору в розмірі не менше мінімальної пенсії щомісяця. Натомість позивач передала відповідачу у власність належну їй на праві особистої власності частину квартири [ADDRESS] . Позивач стверджує, що спочатку відповідач взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання виконував, а потім догляд з його боку припинився, оскільки (як повідомили його знайомі, з якими він спілкувався) відповідач в 2015 році виїхав на заробітки за межі України. Позивач зазначає, що вона є людиною похилого віку, має хронічні захворювання, і їй важко пересуватися по квартирі, ходити до аптеки та магазину. Раніше вона мала право на соціальну допомогу з боку управління праці та соціального захисту за місцем проживання, однак після укладення договору довічного утримання таке право вона втратила. З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч.1 ст. 755 ЦК України, [PERSON] просила достроково розірвати договір довічного утримання, укладений 02 березня 2012 року між нею та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Оксендлєр О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1-346. Подалі позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала за заявленими підставами, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. У зв`язку із чим суд відповідно до ч.4 ч.223 ЦПК України ухвалює у справі заочне рішення. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02 березня 2012 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання (догляду) на частину квартири, посвідчений державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області Оксендлєр О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 1-346, згідно пункту 1 та пункту 5 якого відчужувач передає у власність набувача належну на праві особистої власності частину квартири [ADDRESS] , а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно, надаючи йому необхідне матеріальне забезпечення, харчування,одяг, належний догляд, необхідну медичну та іншу допомогу зі збереженням права пожиттєвого проживання у відчужуємій частині квартири. Вартість харчування , одягу, необхідної допомоги за згодою сторін була встановлена в п.6 договору в розмірі не менше мінімальної пенсії щомісяця. У пункті 9 цього договору зазначено, що він може бути розірваний за згодою сторін,Ю а у випадку невиконання його умов і відмови від його добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку. Згідно пункту 13 вказаного договору право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору відповідно до статей 182,210,745 ЦК України. На наданій до суду копії договору довічного утримання (догляду) на частину квартири міститься штамп про реєстрацію в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 13.03.2012 року (а.с. 3-4). Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. За змістом частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. [PERSON] , заявляючи свій позов посилалася як на підставу його задоволення припинення відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання у зв`язку з його відсутністю в Україні. На підтвердження зазначених обставин позивач надала акти від 15.11.2021 року та від 05.04.2023 року за участю депутата Новопокровської селищної ради Удовікіною О.М. та сусідів відповідача [PERSON] та [PERSON] обстеження житла за місцем реєстрації відповідача [PERSON] , відповідно до якого в ході перевірки встановлено, що [PERSON] з 2015 року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, які суд враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання ним умов оспорюваного договору довічного утримання позивачки, суд вважає, що цей договір підлягає розірванню з наслідками, передбаченими частиною першою статті 756 ЦК України, а саме повернення до [PERSON] як відчужувача права власності на майно, яке було нею передане за договором .

Outcome: approved