Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

В липні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєву А.І. Предметом позову є стягнення 20000,00 грн. з Держави Україна на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), компенсації за завдану моральну шкоду Головним управлінням Пенсійного фонду України (ЄДРПОУ 42098368). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.07.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Позов обґрунтовано тим, що з 01.05.2023 року, позивачу припинили виплату житлової субсидії на комунальні послуги. Оскільки, ГУ ПФУ в м.Києві (далі - відповідач), не повідомило позивачу, про припинення виплати субсидії та причини припинення виплати субсидії, позивач, 20.06.2023 року, письмово, звернувся до відповідача з проханням, повідомити його, про причину припинення виплати субсидії, але, до цього часу, відповіді не отримав. Тобто, оскільки виплату субсидії припинили з 01.05.2023 року, то вже до цієї дати, у відповідача, було рішення , яке він мав би направити позивачу, але, відповідач, цього не зробив. Тим самим ,відповідач, позбавив позивача права на оскарження рішення, передбачене п.64 Положення про порядок призначення житлових субсидій. Більше того, відповідач порушив права громадянина позивача, передбачені ст.ст. 4, 14, 15, 18, 19, 20, 25 ЗУ «Про звернення громадян», не надавши відповіді на звернення. Так, відповідно до положень ст.ст. 14, 15, 19, 20 ЗУ «Про звернення громадян», відповідач має розглянути звернення та надати відповідь по суті, протягом 15 днів, тобто, до 05.07.2023 року. Але, до цього часу позивач не отримав відповіді на звернення. А тому, відповідно до вимог ст.ст. 18, 19, 25 ЗУ «Про звернення громадян», позивач має право на компенсацію моральної шкоди. Ігнорування, відповідачем, вимог законодавства завдало, позивачу, моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Так, позивач зазнав значних душевних страждань, які виражені в тому, що його, звичайний ритм життя змінився. Внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач втратив душевний спокій, рівновагу та звичайний, для себе, спосіб життя, знаходився у стані морального пригнічення і дискомфорту. Його, звичайний, ритм життя змінився, він змушений звертатися до адвокатів, витрачати свій час та нерви, звертатися до суду, перебувати в судовому процесі, у душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття. Все це викликає моральні страждання від неможливості добитись справедливості та задоволення своїх прав. Він був змушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя. У зв`язку з вищевикладеним, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом до відповідача. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що за інформацією, наявною в підсистемі «Призначення та виплата деяких соціальних виплат» позивачу з 01.05.2023 року не подовжено дію житлової субсидії, оскільки за інформацією надавачів житлово-комунальних послуг, станом на 01.05.2023, є заборгованість по оплаті наданих послуг. Для призначення субсидії [PERSON] необхідно надати заяву про призначення житлової субсидії до органів ПФУ та документальне підтвердження про сплату заборгованості або договори про реструктуризацію боргу. Просив врахувати, що позивач до визначення розміру компенсації моральної шкоди має довести конкретно свої обставини - наявність фізичного болю та душевних стражданнях. Те, що позивач не надає доказів, розрахунку та конкретизації наявності фактів фізичного болю та душевних страждань є підтвердженням того, що позивач не доказує наявності підстав для визначення розміру компенсації моральної шкоди. Враховуючи обставини, які впливають на задоволення вимоги щодо моральної шкоди, позивач має доводити розрахунок моральної шкоди відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, що не здійснено позивачем. Позивач подав до суду відповідь на відзив в якому зазначив, що відповідач не надав відповіді на питання, чому відповідач, не повідомив його, про відмову у призначенні житлової субсидії, як того вимагає п.62 Положення, чим позбавив його права на оскарження рішення до суду, згідно п.64 Положення. Щодо стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, позивач все виклав у позовній заяві, нічого нового додати не може. Дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] звернувся із заявою до Головного управління, що зареєстрована 23.06.2023 за № 22872/У-2600-23. Головне управління листом від 21.07.2023 за №24782-22872/У-02/8-2600/23 надало роз`яснення. Надання ГУ ПФУ в м.Києві роз`яснення листом від 21.07.2023 за №24782-22872/У-02/8-2600/23 [PERSON] , також не заперечувалось позивачем. Питання надання житлових субсидій визначено Положенням про порядок призначення житлових субсидій, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 №848 «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива». Згідно підпункту 5 пункту 14 цього Положення про порядок призначення житлових субсидій, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848, житлова субсидія не призначається, якщо (на дату надання такої інформації) заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, строк позовної давності якої не минув і загальна сума якої перевищує 40 неоподатковуваних мінімумів (680 грн.) доходів громадян на день звернення за призначенням житлової субсидії (крім заборгованості за послугу з постачання та розподілу природного газу, що нарахована виконавцем комунальної послуги з посиланням на рішення суду щодо норм споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу та у зв`язку з приведенням об`ємів використаного природного газу побутовими споживачами до стандартних умов). Житлова субсидія призначається з початку опалювального (неопалювального) сезону за умови документального підтвердження сплати заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження споживачем заборгованості в судовому порядку (ухвали про відкриття провадження у справі) протягом двох місяців з початку такого сезону, в іншому випадку з місяця, що настає за тим, у якому до уповноваженого органу надійшло документальне підтвердження сплати заборгованості або укладення договору про її реструктуризацію, або оскарження споживачем заборгованості в судовому порядку (ухвали про відкриття провадження у справі). Згідно п.78 Положення, після закінчення строку отримання житлової субсидії уповноважені органи самостійно здійснюють призначення житлової субсидії на наступний період для домогосподарств, які отримували житлову субсидію у попередньому періоді. Згідно п.81 Положення, у разі отримання інформації про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги та/або внесків/платежів об`єднанню на оплату витрат на управління багатоквартирним будинком, що відповідає вимогам, визначеним у підпункті 5 пункту 14 цього Положення, житлова субсидія на наступний період не призначається, про що уповноважений орган інформує громадянина у порядку, визначеному пунктом 62 цього Положення, або відповідна інформація зазначається у платіжному документі. Згідно п.82 Положення, якщо протягом двох місяців з дати отримання повідомлення про відмову в призначенні житлової субсидії на наступний період громадянин документально підтвердив сплату заборгованості або уклав договір про її реструктуризацію, або оскаржив наявність заборгованості в судовому порядку, житлова субсидія призначається з початку такого періоду. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Основними елементами для відшкодування моральної шкоди за статтею 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст.1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, відповідно суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018 року; № 638/14260/16 від 04 липня 2018 року; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018 року. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Разом з тим, позивачем не надано доказів, що останній потребував докладати додаткових зусиль та витрачати час для відновлення своїх прав, та того, що відповідачем заподіяна моральна шкода та наявності вини чи протиправності дій посадових осіб відповідача, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників ГУ ПФУ в м.Києві і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Також, суд звертає увагу, що позивач не був позбавлений права подати до суду доказів відсутності заборгованості по оплаті наданих житлово-комунальних послуг, що стало підставою для не подовження дії житлової субсидії. Таким чином, сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням ГУ ПФУ в м.Києві, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача про необхідність відшкодування йому моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed