Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

23.08.2022 року до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області подано позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ", Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), про скасування арешту майна. На сьогоднішній час, з початку 2023 року, відповідач має назву Центрально-міський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Позивач просить суд винести рішення, яким: скасувати обтяження у вигляду арешту всього нерухомого майна, яке належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , реєстраційний номер запису про обтяження 1439503 (спеціальний розділ), який зареєстровано 26.06.2013 року державним реєстратором Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області Басалай А.А., підставою обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження №38611597 від 26.06.2013 року видана Центрально-Міським відділом державної виконавчого служби Криворізького міського управління юстиції. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Страх Є.О. в судове засідання не з`явилися, адвокат Страх Є.О. подав до суду заяву, у якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача Центрально-міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району у Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про розгляд справи судом повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимог заперечує. Представник відповідача\~Публічного акціонерного\~товариства "БАНК\~"ФІНАНСИ\~ТА КРЕДИТ"\~про розгляд\~справи судом\~повідомлявся належним\~чином,\~в судове\~засідання не\~з`явився. Від фонду гарантування вкладів надійшло до суду клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, яке судом ухвалою від 07.07.2023 року було задоволено, проте на зв`язок в обумовлений день представник фонду так й не вийшов, інших заяв чи клопотань ним не заявлялось. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Бажаючи придбати у власність своєї родини нерухоме майно, позивач звернувся до приватного нотаріуса, яким було повідомлено, що на нього ще з 2013 року накладено обтяження у вигляді арешту всього нерухомого майна. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №307527297 від 16 серпня 2022 року за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , наявне обтяження, а саме арешт нерухомого майна, реєстраційний номер запису про обтяження 1439503 (спеціальний розділ), який зареєстровано 26.06.2013 року державним реєстратором Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області Басалай А.А., а підставою обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження №38611597 від 26.06.2013 року видана Центрально-Міський ВДВС Криворізького МУЮ, предмет обтяження: все нерухоме майно. З даного приводу, позивач звертався до відповідача - Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) з письмовою заявою про скасування вищезазначеного арешту. Листом від 01.02.2022 за вих. № 9257, йому було відмовлено та повідомлено, що згідно даних з автоматизованої системи виконавчих проваджень та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, за весь період дії реєстрів виконавчих проваджень, на виконанні у Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області південно-східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) у період з 25.06.2013 року по 12.12.2013 року перебувало виконавче провадження № 38611597 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь АТ «БАНК «ФІНАНСИ та КРЕДИТ» в особі КФ боргу у розмірі 181512,94 гривень. При примусовому виконанні, державним виконавцем, була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборон на його відчуження від 26.06.2013 року та накладено арешт на все нерухоме майно боржника. 12 грудня 2013 року вищевказане виконавче провадження було закінчено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Згідно п. 9.9.-9.10. наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5 «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» Строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. Відповідачем було відмовлено у знятті арешту, у зв`язку із відсутністю матеріалів виконавчого провадження, на підставі яких було накладено арешт, а також повідомлено, що арешт може бути знято виключно за рішенням суду на підставі ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що повторно на виконання вищевказаний виконавчий документ відповідачем АТ «БАНК «ФІНАНСИ та КРЕДИТ» не подавався та на виконанні не перебуває. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (далі - Закону № 606-XIV) державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом(частина четверта статті 47 Закону № 606-XIV). Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинна на момент видання виконавчого листа)Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадовихосіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинна на момент повернення виконавчого документа стягувачеві) Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються:1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій. Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Таким чином, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився ще у 2014 році. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та Автоматизованої системи відкритих виконавчих проваджень станом на 07.11.2023 року, виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] на виконанні а ні у Центрально-Міському відділу ВДВС, а ні у будь-якому іншому не перебувають. Згідно Єдиного реєстру боржників [PERSON] станом на 07.11.2023 року боржником не являється. Вищевказані обставини підтверджуються виписками з офіційних веб-ресурсів: Єдиний реєстр боржників (https://erb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) та Автоматизована система виконавчого провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors). Крім того, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Таким чином, наявність у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про цей арешт створює позивачу перешкоди у реалізації прав, як власника майна, не дає можливості розпоряджатися своєю власністю та оформлювати право власності на нові об`єкти. Тобто відбувається обмеження майнових прав, які врегульовані нормами Конституції України та Цивільного кодексу України. Однак,Верховний Суд у своїй постанові від 03 серпня 2022 року по справі № 2-5422/11зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Згідно ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та право застосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 своєї Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року надав судам роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на той момент) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Отже , як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17. Згідно положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIVвід 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на той момент), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. На сьогоднішній день, виконавчі дії, в тому числі і зняття арешту з майна боржника можуть проводяться виключно по відкритому виконавчому провадженню та на підставі п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду у відповідності до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, останній сформулював зокрема наступну правову позицію, а саме «Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У цій правовій ситуації відмова в задоволенні позовної заяви щодо зняття арешту, накладеного на все майно [PERSON] у виконавчому провадженні №38611597, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з її майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після повернення його стягувачу та відсутності відкритих виконавчих проваджень щодо заявника. При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Судом встановлено, що виконавче провадження № 38611597 закрито майже 10 років тому, жодних нових виконавчих проваджень не відкривалось, позивач за даним виконавчим провадженням був солідарним боржником, як поручитель, позивач боржником, на сьогоднішній день, не являється, а тому суд приходить до висновку, що наявний арешт на все належне позивачу нерухоме майно є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння своїм майном та підлягає скасуванню. Така правова позиція повністю підтверджується правовою позицією Верховного Суду в аналогічних справах в тому числі викладених у постановах від 03 серпня 2022 року по справі № 2-5422/11 від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Згідно ст. 141 ч 9 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що усі понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору, необхідно покласти на позивача.

Outcome: approved