Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , якому за життя належало таке спадкове майно: житловий будинок з надвірними побудовами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (за правовстановлюючими документами 3 [ADDRESS] ) та складається з: житлового будинку «А», загальною площею приміщень 105,1 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, гараж «Б», огорожа №1-3, замощення ІІ; земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0519 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на підставі державного акту на право власності на землю. Після смерті [PERSON] у встановлений законом строк до приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини та відмову від спадщини звернулися спадкоємці: дружина [PERSON] , яка відмовилась від спадщини на користь сина [PERSON] , а також позивач. Після спливу визначеного законом строку, позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно на земельну ділянку, площею 0,0519 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. У видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, нотаріус відмовила у зв`язку з відсутністю в нього оригіналу правовстановлюючого документу на будинок та неможливість видачі його дублікату, про що видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та рекомендувала звернутися задля вирішення питання спадкування в судовому порядку. За таких обставин, позивач просив суд: визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] на житловий будинок «А», загальною площею 105,1 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, з господарчими побудовами, а саме: гаражу «Б», огорожі №1-3, замощення ІІ, що розташовані за адресою:\~ [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22 вересня 2023 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позов визнала в повному обсязі та просила задовольнити. Згідно з положенням ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входить 1/4 частини квартири, що розташована за адресою: житловий будинок з надвірними побудовами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (за правовстановлюючими документами 3 [ADDRESS] ) та складається з: житлового будинку «А», загальною площею приміщень 105,1 кв.м, житловою площею 45,9 кв.м, гараж «Б», огорожа №1-3, замощення ІІ; земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0519 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на підставі державного акту на право власності на землю. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №43/2023 від 10.03.2023 (а.с. 41-89) спадкоємцями першої черги після померлого є його дружина та син: позивач та відповідач, які звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та відмови від спадщини відповідно. 11.09.2023 позивачу видане свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП №105381, виданого виконавчим комітетом Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 22.08.2000, на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради народних депутатів №262 від 12.04.2000. Постановою приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю в нього оригіналу правовстановлюючого документу на будинок та неможливість видачі його дублікату. На виконання ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області до суду надійшли завірені копії правовстановлюючих документів всіх співвласників житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: копію договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого 25.09.1963 Четвертою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-3668, та копію акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної Ради народних депутатів від 15.12.1978, з яких вбачається, що станом на 31.12.2012 в КП «Криворізьке РБТІ» ДОР» право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна зареєстроване на [PERSON] . За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Вирішення питання визнання права власності в судовому порядку є крайнім засобом захисту права власності особи за відсутності інших можливих заходів захисту речових прав на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.\~ Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 334 ЦК України\~ якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом\~\~ чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Отже, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] за життя був власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відсутність у позивача правовстановлюючого документу на спадкове майно, не спростовує факту наявності права власності на вищевказане нерухоме майно. Позивач є спадкоємцем за законом першої черги. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. У даному випадку позивач прийняв спадщину, шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України). Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу, суд вважає за можливе задовольнити позов та визнати право власності за позивачем в порядку спадкування після смерті батька.

Outcome: approved