Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

10.03.2023 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] . Позивач просить суд: -витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 31.03.2023 відкрито загальне позовне провадження. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений в порядку п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України. На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. [PERSON] звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що в червні 2020 року він набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Проте згодом йому стало відомо, що 13.12.2022 його квартира була продана [PERSON] . При цьому від імені та в інтересах [PERSON] діяла гр. [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої консульським агентом Консульства України в місті Анталії (Турецька Республіка). В договорі також зазначено, що дружина продавця [PERSON] дала згоду чоловіку на продаж квартири, а справжність підпису на заяві також засвідчена консульським агентом Консульства України в місті Анталія (Турецька Республіка). Однак позивач взагалі не знає гр. [PERSON] , ніколи їй довіреності не видавав. Позивач та його дружина в цей період в місті Анталія (Турецька Республіка) взагалі не перебували. Міністерство закордонних справ України підтвердило, що зазначені нотаріальні дії консульським агентом не вчинялися, а [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] до Консульства України в місті Анталія в 2022 році не звертались. Подружжя вже тривалий час проживає в Швейцарській Конфедерації, де має посвідки на постійне проживання. Зазначене, на переконання позивача, свідчить про зловмисну попередню домовленість групи осіб з метою незаконного заволодіння його нерухомим майном. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 01.06.2020 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. 23.06.2020 [PERSON] зареєстровав право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . 13.12.2023 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О.Ю. посвідчено договір купівлі-продажу між [PERSON] (продавець), від імені і в інтересах якого виступала [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої [PERSON] , консульським агентом Консульства України в місті Анталії (Турецька Республіка) 06.12.2022 року за реєстровим №570/841, та [PERSON] (покупець). За умовами Договору [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з п. 2.2 Договору дружина продавця - [PERSON] дала згоду чоловікові на продаж квартири. Згода викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена [PERSON] , консульським агентом Консульства України в місті Анталія (Турецька Республіка) 06.12.2022 за реєстровим №570/843. 13.12.2023 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Листом від 15.02.2023 №1-1/15.02/23 Міністерство закордонних справ України надало письмову відповідь [PERSON] про те, що згідно з інформацією Консульства України в Анталії, зазначені нотаріальні дії консульським агентом [PERSON] не вчинялися, а саме: не посвідчувалася 06.12.2022 довіреність №570/841 від імені гр. [PERSON] ; не засвідчувалася 06.12.2022 №570/843 справжність підпису громадянки [PERSON] на заяві- згоді. Громадяни [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Консульства України в місті Анталія у 2022 році не звертались. Згідно з даними Державної податкової служби України від 03.04.2023 № 8139/6/99-00.24-01-02-06, інформація щодо сплати податків та декларування доходів від продажу об`єкту нерухомого майна [PERSON] відсутня. Висновки суду. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 Цивільного кодексу України). Отже, зазначені норми ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права власності, як витребування неволодіючим власником своєї речі від володіючого невласника. Зазначений засіб захисту права власності (віндікація) застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, коли річ незаконно вибула з його володіння. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, чи оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. Верховний Суд неодноразово робив висновки щодо обставин, які становлять предмет доказування у справах за віндикаційним позовом (постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 924/560/17, від 27 вересня 2018 року у справі № 903/844/17, від 27 серпня 2019 року у справі № 910/4622/18, та інші). За цими висновками Верховного Суду, що є сталими, предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому його майна з чужого незаконного володіння, зокрема: - обставини, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; - обставини вибуття майна з володіння позивача; - наявність майна позивача в натурі у незаконному володінні відповідача; - відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстроване 23.06.2020 у встановленому порядку, не оспорюється набуття. Однак власником квартири став [PERSON] , внаслідок укладення договору купівлі-продажу. Право власності [PERSON] зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2023, що укладений від імені позивача на підставі довіреності [PERSON] . Надаючи оцінку наявності у [PERSON] права власності на спірну квартиру, з огляду на наявність державної реєстрації такого права, суд враховує, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Також державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18). У постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 910/27779/14 наведено висновок про те, що законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Вказані висновки Верховного Суду є загальними по відношенню до способів набуття права власності та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а тому в повній мірі підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. [PERSON] посилається на те, що дана квартира вибула з його володіння, як власника, не з його волі іншим шляхом, так як довіреність від 06.12.2022 на ім`я [PERSON] і заява-згода його дружини [PERSON] на продаж квартири не посвідчувалися нотаріально консульським агентом Консульства України в місті Анталії (Турецька Республіка) 06.12.2022 за реєстровим №570/841 та №570/843. Отже, такі мають ознаки фіктивності. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Наданими доказами підтверджується, що довіреність від імені [PERSON] на вчинення [PERSON] правочину щодо продажу належної довірителю квартири не видавалась. Отже, волевиявлення [PERSON] на здійснення вказаного правочину було відсутнє, так як він не мав наміру видавати вказану довіреність, відчужувати належну йому квартиру. Враховуючи, що відчуження квартири відбулося за відсутності волі продавця, внаслідок подання фіктивних документів, у покупця відсутні правові підстави для набуття права володіння спірною квартирою. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, якщо позивач, який є власником майна, вважає, що його право порушене тим, що право власності на таке майно зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, у постановах Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 916/876/20 та від 24.05.2023 у справі № 916/875/20. Таким чином, суть спору який є предметом розгляду у даній справі, полягає у порушенні права приватної власності [PERSON] на спірну квартиру через заволодіння нею [PERSON] , що підтверджується здійсненням реєстрації права приватної власності за останнім. На даний час власником квартири продовжує бути [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу та довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, з урахуванням положень ст. ст. 387, 388 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду про витребування в [PERSON] спірної квартири буде підставою для державної реєстрації припинення права власності на спірну квартири останнього та підставою реєстрації права власності за [PERSON] . Таким чином, задоволення позовних вимог у даній справі вичерпає юридичний конфлікт, а отже є правильним та ефективним способом захисту порушених прав позивача, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved