Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

І. Суть спору 13.03.2023 року, фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поновлення строку звернення до суду та відшкодування збитків у розмірі 60\~000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.07.2014 року позивачем був укладений трудовий договір з [PERSON] та оформлено її на роботу продавцем у павільйон № [NUMBER] ринку «Гостинець» в смт. Іваничі. Договір було зареєстровано 01.07.2014 року за № 03541400369 Луцьким районним центром зайнятості населення. 19.08.2014 року між ним, як роботодавцем, та відповідачем, як працівником, був укладений типовий договір про повну індивідуальну відповідальність, відповідно до умов якого [PERSON] , займала посаду продавця непродовольчих товарів безпосередньо пов`язану із зберіганням, відпусканням товарно-матеріальних цінностей та брала на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй матеріальних цінностей. З огляду на викладене відповідач зобов`язувалася: дбайливо ставитися до переданих їй для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей підприємця і вживати заходів для відведення шкоди; своєчасно повідомляти його, як роботодавця, про всі обставини, що загрожують забезпеченню схоронності довірених їй матеріальних цінностей; вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей; брати участь в інвентаризації довірених їй товарно-матеріальних цінностей. Коли [PERSON] приступила до роботи то відповідно до проведеної 21.06.2014 року ревізії їй було передано для реалізації товарно-матеріальні цінності на суму 139\~428,09 грн. Відповідачка прийняла весь товар, розписавшись на кожній сторінці акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей. Як стверджує у позовній заяві позивач, [PERSON] була єдиним продавцем у павільйоні № [NUMBER] ринку «Гостинець» в смт. Іваничі, ключі від якого були лише у неї, більше їх не мав ніхто. Протягом 2014-2016 років, щовівторка, водії [PERSON] та [PERSON] доставляли [PERSON] запчастини. Під час отримання товару [PERSON] ставила свій підпис у накладних. Отримані від реалізації запчастин кошти, продавець передавала позивачу. Також деякий товар нею повертався назад, про що складалася відповідна накладна. Менеджери на складі у м. Луцьку ставили на відповідній накладній відмітку про товар, який в подальшому списувався з продавця [PERSON] . Наступна офіційна ревізія товарно-матеріальних цінностей у павільйоні № [NUMBER] ринку «Гостинець» була проведена 22.09.2016 року. При проведенні ревізії був присутній позивач, менеджер [PERSON] , водій [PERSON] та [PERSON] , а також відповідачка. Під час проведення даної ревізії увесь товар поштучно виносився з магазину і перевірявся, про що робилися відповідні відмітки. По закінченню ревізії було встановлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 60 235 грн. З цього приводу [PERSON] пояснила, що товар на суму 12 000 грн. вона передала в користь третіх осіб без дозволу позивача і зобов`язувалася повернути ці кошти. Звідки взялася інша сума недостачі відповідачка пояснити не змогла, обіцяла розібратися та відшкодувати позивачу збитки в розмірі 60 000 грн. Отже, в період часу з 01.07.2014 року по 19.08.2016 року [PERSON] , будучи офіційно оформленою позивачем, як фізичною особою-підприємцем, на роботу продавцем магазину запчастин до автомобілів, який розташований в смт. Іваничі на ринку «Гостинець», павільйон № [NUMBER] , та будучи матеріально-відповідальною особою, допустила привласнення та розтрату належних позивачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 60 235 грн. На підтвердження завдання позивачеві майнової шкоди в розмірі 60 235 грн відповідачка 30.09.2016 року власноручно написала розписку в якій визнала факт недостачі та зобов`язувалася повернути йому грошові кошти в сумі 60 000 грн до 31.12.2016 року. Відповідачка шкоду\~позивачу не\~відшкодувала,\~тому з\~метою захисту\~свого порушеного\~права,\~07.11.2016\~року позивач\~звернувся в\~Іваничівське ВП\~Горохівського ВП\~ГУНП у\~Волинській області\~із заявою-повідомленням\~про вчинення\~ [PERSON] \~кримінального правопорушення,\~передбаченого ч.\~1\~ст.\~191\~КК України.\~На підставі\~заяви [PERSON] \~начальником СВ\~Іваничівського ВП\~Горохівського ВП\~ГУНП у\~Волинській області\~до Єдиного\~реєстру досудових\~розслідувань за\~№12016030080000309\~від 07.11.2016\~року було\~внесено відомості\~за ознаками\~вчиненнякримінального\~правопорушення передбаченого\~ч.\~1\~ст.\~191\~КК України.\~11.02.2017\~року начальником\~СВ Іваничівського\~ВП Горохівського\~ВП ГУНП\~у Волинській\~області була\~винесена постанова\~про призначення\~судової економічної\~експертизи фінансових\~документів,\~яку було\~доручено провести\~експертам Волинського\~НДЕКЦ МВС\~України.\~Інформація про\~призначення в\~межах даного\~кримінального провадження\~вищезазначеної експертизи\~була останньою,\~яка йому\~повідомлялася Іваничівським\~ВП Горохівського\~ВП ГУНП\~у Волинській\~області.\~Він неодноразово\~намагався дізнатися\~про результати\~проведеної експертизи\~та долю\~досудового розслідування,\~однак йому\~повідомляли,\~що досудове\~розслідування триває,\~матеріали кримінального\~провадження передані\~до Горохівського\~ВП ГУНП\~у Волинській\~області,\~а пізніше\~повідомили,\~що до\~Володимирського РВП\~ГУНП.\~Пізніше йому\~стало відомо,\~що матеріали\~кримінального провадження\~знаходяться у\~відділенні поліції\~№1\~м.Нововолинськ\~Володимирського РВП\~ГУНП у\~Волинській області.\~10.01.2023\~року його\~представник,\~адвокат Поліщук\~В.А.\~на його\~запит,\~отримав відповідь\~у якій\~зазначено,\~що кримінальне\~провадження було\~закрито постановою\~від 31.05.2017\~року у\~зв`язку з\~відсутністю в\~діях [PERSON] \~ознак кримінального\~правопорушення передбаченого\~ч.1\~ст.191\~КК України.\~Не погоджуючись\~з вище\~вказаною постановою\~він звернувся\~з скаргою\~на неї\~до слідчого\~судді,\~ухвалою слідчого\~судді від\~09.02.2023\~року його\~скарга була\~задоволена,\~поновлено,\~йому як\~потерпілому строк\~на її\~оскарження,\~постанову начальника\~СВ Іваничівського\~ВП Горохівського\~ВП ГУНП\~у Волинській\~області від\~31.05.2017\~року про\~закриття кримінального\~провадження скасовано.\~Враховуючи,\~що досудове\~розслідування у\~вищезазначеному кримінальному\~провадженні триває\~уже майже\~5\~років,\~позивач вирішив\~здійснити захист\~свого порушеного\~права в\~порядку цивільного\~судочинства наслідком\~чого стало\~його звернення\~з цим\~позовом до\~суду. Посилаючись на вищевикладене та положення ст.ст.134-136 КЗпП України, позивач просить суд поновити йому пропущений процесуальний строк на звернення з даним позовом до суду, стягнути з відповідачки на свою користь 60 000 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також понесені ним судові витрати. ІІ. Позиція учасників справи Представник позивача у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві та вказав, що за наслідками проведеної у 2016 році ревізії комісія виявила недостачу на суму 60\~000 гривень. [PERSON] пояснила, що товар на 12\~000 гривень вона передала іншим особам без фактичного розрахунку та без погодження з власником, а де взялася решта недостачі коштів зобов`язалася вияснити. Після розірвання трудового договору [PERSON] визнавала, внаслідок чого власноручно написала розписку на підтвердження того, що нею було завдано [PERSON] збитки у розмірі 60\~000 гривень, які зобов`язалася повернути до 31.12.2016 року. До вказаної дати відповідачка кошти не повернула, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою про порушення кримінального провадження. Кримінальне провадження було порушено за ч. 1 ст. 191 КК України. В ході кримінального провадження слідчим витребовувався ряд документів, зокрема, бухгалтерської звітності у кількості близько 1010 аркушів, які позивачем було надано слідчому. Після призначення у даному кримінальному провадженні експертизи, з 2016 року сторона позивача про хід та місце перебування кримінального провадження жодної інформації не мала. Лише, 10.01.2023 року, у відповідь на адвокатський запит [PERSON] отримав відповідь з Іваничівського ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області про те, що кримінальне провадження за повідомленням [PERSON] було закрито у зв`язку із відсутністю у діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 191 КК України. Непогоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся із скаргою до слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області, яку задоволено та скасовано постанову начальника СВ Івничівського ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області про закриття кримінального провадження. В ході розгляду скарги судом було встановлено ряд обставин, які звільняють позивача від доказування у даній цивільній справі. Зокрема, було встановлено, що позивач протягом тривалого часу не був повідомлений про жодну процесуальну дію, вчинену у ході кримінального провадження. Слідчим суддею також встановлено, що відсутні підстави для закриття кримінального провадження за №12016030080000309 у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. Звернув увагу на те, що при цьому з матеріалів кримінального провадження зникло 1100 аркушів речових доказів у справі документів, які були направлені слідчим експерту. З приводу зникнення документів сторона позивача звернулася до ДБР, та було встановлено, що документи зникли на стадії досудового слідства під час повернення експертом слідчому СВ матеріалів кримінального провадження. При цьому представник позивача зазначив, що відповідачкою не оспорюються, зокрема, обставини, що 22.09.2016 року відбувалася ревізія товарно-матеріальних цінностей, під час проведення якої вона була присутня, а також були присутні особи, які вказані в акті ревізії. Факт виявлення недостачі відповідачкою не оспорюється. Не оспорюється [PERSON] факт написання нею розписки, тобто вчинення нею правочину і зобов`язання, у якому кридитором виступає позивач, а відповідачка є боржником. Окремо зупинився на підставах, які заперечує сторона відповідача. Так, з доводами відповідачки щодо неналежного забезпечення позивачем для неї умов праці та неналежного забезпечення збереження товарно-матеріальних цінностей, сторона позивача не погоджується, оскільки протягом тривалого часу праці [PERSON] у [PERSON] , така не надала працедавцю жодного письмового звернення щодо того, що її не влаштовують умови праці. Відтак, такі твердження не ґрунтуються на будь-яких доказах та є голослівними. Щодо непогодження відповідачки з результатами ревізії і вчинення позивачем для неї перешкод під час проведення такої, сторона позивача також не погоджується, що підтверджено показами допитаних у судовому засіданні свідків. Щодо написання [PERSON] 30.09.2016 року розписки під примусом, то представник вказав, що з часу написання нею розписки, відповідачка не зверталася до правоохоронних органів з метою порушення кримінального провадження щодо вчинення відносно неї злочину. Написана [PERSON] розписка не визнана в судовому порядку, як правочин, недійсною, чи такою, що вчинена під психологічним чи фізичним примусом. Вказаною розпискою відповідачка визнала свій борг перед позивачем і зобов`язалася такий повернути. Така розписка підтверджує, що відповідачка визнавала суму боргу, суму зобов`язання, суму збитків, яку вона повинна була повернути позивачу. Також розписка є свідченням того, що між ФОП [PERSON] та [PERSON] виникли зобов`язальні правовідносини, в яких [PERSON] виступив кредитором, а [PERSON] - боржником, яка зобов`язувалася виконати зобов`язання в певний строк. Щодо строків звернення до суду з позовною заявою, то сторона позивача вважає, що до вказаних правовідносин необхідно застосовувати не спеціальний строк терміном один рік на звернення з позовом про відшкодування збитків, завданих робітником, а загальний строк позовної давності три роки, як до зобов`язальних правовідносин. Представник позивача вважає, що строк звернення позивачем пропущено з поважних підстав, оскільки позивач реалізовував своє право на захист і відшкодування збитків шляхом звернення до правоохоронних органів, ухвалою слідчого судді встановлено, що закриття кримінального провадження протягом тривалого часу було незаконним, тому просить суд такий строк поновити. Додатково, на запитання суду вказав, що у червні 2014 року була проведена ревізія під час передачі товару від одного продавця до іншого. Тоді [PERSON] приступала до виконання своїх обов`язків і їй було передано товар під підпис на кожній сторінці. У серпні 2014 року була здійснена інвентаризація. 14.09.2016 року проводилася інвентаризація, за наслідками якої було виявлено велику недостачу, запропонували відповідачці написати відповідні пояснення. У зв`язку із виявленою нестачею товару, наступна ревізія була проведена 22.09.2016 року. Сума збитків підтверджується власноручно написаною відповідачкою розпискою. Позивач в попередньому судовому засіданні підтримав позицію свого представника. Відповідач [PERSON] в попередньому судовому засіданні пояснила, що працювала у ФОП [PERSON] з липня 2014 року по кінець серпня 2016 року. Проводилася ревізія, коли вона прийшла на роботу, під час здачі товару іншим продавцем. Тоді участі у ревізії вона не брала, бо було багато людей, а ревізія проводилася протягом всього дня до пізнього вечора. Акт приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей вона підписала. Вона усвідомлювала, що підписується про кількісні та якісні показники товару, однак через великий об`єм товару не звіряла правильність відомостей. Договір про повну матеріальну відповідальність вона підписала, та усвідомлювала, що якщо зникне товар, то їй за це відповідати. Протягом першого місяця по асортименту її навчав водій з [PERSON] , а надалі вона працювала одна. З листопада-грудня 2014 року з роботодавцем [PERSON] у неї склалися напружені стосунки, через те, що вона постійно казала йому про необхідність встановлення сигналізації та забезпечення охорони приміщення. Стверджує, що у позивача був запасний комплект ключів від магазину. Протягом всього періоду праці у позивача претензій матеріального характеру до неї не було, до відповідальності її не притягували. Лише був факт її запізнення на роботу. Товар їй передавався наступним чином: приїжджав водій, привозив товар і приносив накладні. Вона розписувалася на накладній за отримання товару. Кошти за товар передавалися з рук у руки, при цьому жодна документація не оформлювалася. Робоче місце відповідачки було обладнане комп`ютером, у який був внесений перелік товару. Надходження та реалізацію товару вона обліковувала щодня, особисто. Наступного разу ревізія проводилася в кінці серпня-початок вересня 2016 року у приміщенні магазину. Під час ревізії були присутні четверо людей. Вона участі в ревізії не приймала, сиділа в стороні, біля вікна. Четверо людей рахували та записували відомості про наявність товару, оскільки сказали їй, що самотужки це зроблять і щоб вона їм не заважала. Під час ревізії ключі від магазину були в неї. За наслідками, виявили недостачу у розмірі 80 тисяч гривень, з якою вона не погодилася та наполягала на повторній ревізії. Акту вона не підписала. Через, близько чотирнадцять днів, під час повторної ревізії виявили 60 000 тисяч гривень недостачі. Звідки різниця в розмірі 20\~000 гривень, між виявленими сумами недостач під час першої та другої ревізій, відповіді їй не надали. Оригінали документів щодо товару, який вона приймала і який був по закінченню ревізії, їй не надали, сказали, що такі їй не потрібні. Оригінали документів вона просила на випадок необхідності відстоювання своєї позиції у суді. Весь товар під час ревізії вона особисто не перераховувала, бо був наявний великий об`єм товару. Після проведення другої ревізії вона по залишках наявних у неї накладних перераховувала товар, і дійшла висновку, що недостачі не вчиняла. Підтвердила, що був випадок, коли вона без згоди роботодавця надала автомеханіку товар на суму 12\~000 гривень в борг, без сплати грошей. Відповідачка не змогла точно вказати, чи були повернуті такі кошти на момент проведення другої ревізії. Під час роботи у [PERSON] вона неодноразово казала позивачу, що у приміщенні магазину немає сигналізації, і що відсутня охорона торгівельного комплексу вдень. Однак, протягом всього періоду її праці у торговому павільйоні [PERSON] вона не помічала, щоб здійснювалися крадіжки товару, за який вона відповідала. В темну пору доби випадків крадіжок з павільйону не було. Ствердила, що розписку вона писала [PERSON] в місті Луцьк, після розірвання трудового договору у центрі зайнятості. Так, після розірвання трудового договору, [PERSON] запросив її на розмову із співвласником бізнесу [PERSON] , під час якої останній сказав їй, що виб`є з неї гроші, чи кримінальним, чи юридичним шляхом. До правоохоронних органів вона не зверталася тому, що їй було сказано, що вона не отримає жодного результату. З 2016 року по 2023 рік, будучи обізнаною про наявність вікритого кримінального провадження щодо неї, вона не зверталася ні до поліції за фактом погрози, ні до суду про визнання правочину недійсним, чи про вчинення розписки під примусом, бо вважала, що позитивних для неї результатів такі звернення не дадуть. Розписку не оспорювала, бо не знала про порядок таких дій. Вказані у розписці кошти до грудня 2016 року вона позивачу не повернула, бо усвідомила, що недостачі не вчиняла. Вона сприйняла погрози, як реальні, боялася за своє життя і розписку писала, перебуваючи в стані шоку. Суму збитків в розмірі 60\~000 гривень не визнає у повному обсязі. Зі слів інших продавців вона знає, що у них також здійснювалися ревізії близько кожних 2,5-3 роки і також постійно виявляли недостачі. Представник відповідачки [PERSON] у попередньому судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 16.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження. 19.04.2023 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву згідно з яким, стверджує, що даний позов є безпідставним, обставини зазначені в ньому не в повній мірі відповідають дійсності, а тому не визнаються нею, вимоги позивача є недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення. Так, відповідачка зазначає, що відповідно до договору про індивідуальну відповідальність вона брала на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених їй матеріальних цінностей та зобов`язалась серед іншого, своєчасно повідомляти роботодавця про всі обставини, що загрожують забезпеченню схоронності довірених їй матеріальних цінностей. Роботодавець, у свою чергу, зобов`язувався створювати працівникові умови, необхідні для нормальної роботи з забезпечення повної схоронності довірених йому матеріальних цінностей. Однак, свої зобов`язання позивач не виконував належним чином незважаючи на її неодноразові звернення до нього. Зокрема, вона неодноразово зверталась з проханням встановлення ґратів на вікна та металопластикових скляних дверей, охоронної сигналізації та камер відеоспостереження для забезпечення охорони торгового закладу. Нічого з цього за час її праці не було зроблено. Станом на сьогодні, незважаючи на зміну власника у конструкції приміщення павільйону не відбулось ніяких змін (розташування вікон та дверей, матеріал з якого вони виготовлені). Її робочий день тривав з 9 до 17 години у будні дні та з 9 до 14 години у суботу. Неділя - вихідний день. Враховуючи вільний доступ, як громадян так і транспортних засобів на територію ринку у поза робочий час та наявність у позивача другого комплекту ключів, таке давало можливість безперешкодного доступу в павільйон та безпосередньо до матеріальних цінностей, як позивачу так і його довіреним особам. Твердження позивача, що в нього були відсутні ключі від замка вхідних дверей і, що він не мав можливості вільного доступу у власний павільйон є безпідставним. За більше, ніж через два роки роботи відповідачки, 22.09.2016 року проведено ревізію товарно-матеріальних цінностей, за результатами якої встановлено нестачу на суму 60 235 грн. Участь у здійсненні ревізії вона не приймала, лише перебувала осторонь та не перевіряла кількість, асортимент і ціну наявного у павільйоні товару. Таку ревізію робили працівники позивача: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не мають належної профільної освіти та відповідного досвіду, та були повністю залежні від свого роботодавця і не можуть бути неупередженими й об`єктивними. Результати ревізії відповідачку надзвичайно обурили. Вона не була згідна з цим тому, що не вчиняла нічого протиправного та не могла зрозуміти на той час звідки могла взятись така велика нестача та запідозрила, що вчиняється фальсифікація. На цю думку її призвів факт проведення аналогічної ревізії за тиждень - десять днів до цієї. Це була друга спроба. Під час проведення ревізії вперше, працівниками позивача була встановлена нестача у розмірі більше 80 тисяч грн. За вимогою відповідачки ревізію було здійснено вдруге. Саме з цих підстав вона відмовилась підписувати акт ревізії. 30.09.2016 року на вимогу позивача вона прибула у Луцький районний центр зайнятості, де перебував позивач і в його присутності був розірваний трудовий договір укладений між сторонами 01.07.2014 року. Після цього, в одному з кафе м. Луцьк відбулась зустріч з бізнес-партнером позивача на ім`я [PERSON] і при цьому був присутній позивач. Під час зустрічі позивач та його бізнес-партнер, за твердженням відповідачки, їй погрожували фізичною розправою, у разі неповернення суми вказаної в ревізії. Вона була дуже налякана, погрози сприймала, як реальні та дуже боялась за своє життя та здоров`я. Відповідачці було заявлено, що кошти з неї все рівно «виб`ють» чи кримінальними методами, чи через правоохоронні органи, де в них все «схвачено». За таких обставин вона була змушена написати розписку. Також просила суд застосувати строки звернення до суду, передбачені ч.3 ст.233 КЗпП України, оскільки днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час проведення ревізії є день підписання відповідного акту або висновку, а саме 22.09.2016 року. Отже, внесення 07.11.2016 року відомостей до ЄРДР за ознаками вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.191 КК України не усуває юридичного значення доведених до відома (позивача) ФОП, юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, здатних підтвердити початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. З дня виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, а саме 22.09.2016 року до дня звернення до суду з позовом про відшкодування збитків пройшло майже шість з половиною років, що значно більше річного терміну визначеного ч. 3 ст.233 КЗпП України. У судове засідання, призначене на 01.11.2023 року належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи позивач та відповідачка не прибули, однак забезпечили явку в судове засідання своїх представників. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстави для відкладення судового засідання відсутні. В ході судового засідання представник позивача [PERSON] просив суд долучити до матеріалів цивільної справи № 156/320/23 наступні документи: копію ухвали Іваничівського районного суду Волинської області від 17.10.2023 року у справі № 165/1315/23, яка набрала законної сили 17.10.2023 року, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] договір на надання правової допомоги та представництво прав і інтересів в суді та правоохоронних органах від 03.10.2022 року, а також квитанцію до прибуткового касового ордера № 100 від 03.10.2022 року про прийняття адвокатом Поліщуком В.А. від ФОП [PERSON] на підставі договору від 03.10.2022 року коштів у розмірі 20 000 грн. Представник відповідачки [PERSON] не заперечив щодо приєднання до матеріалів цивільної справи вказаних документів. Протокольною ухвалою суду від 01.11.2023 року клопотання представника позивача [PERSON] про долучення до матеріалів цивільної справи документів задоволено та долучено до матеріалів цивільної справи № 156/320/23 договір від 03.10.2022 року, квитанцію № 100 від 03.10.2022 року та копію ухвали Іваничівського районного суду Волинської області від 17.10.2023 року у справі № 165/1315/23. ІV. Обставини справи, встановлені судом, застосоване судом законодавство та висновки суду Судом встановлено, що фізична особа-підприємець [PERSON] здійснює господарську діяльність з 14.05.1997 року (а.с.14), зокрема, у нежитловому об`єкті (павільйоні) торгового комплексу « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . 01 липня 2014 року між фізичною особою, яка використовує найману працю [PERSON] та працівником [PERSON] було укладено трудовий договір, відповідно до якого остання зобов`язалася виконувати роботу продавця непродовольчих товарів з 01.07.2014 року безстроково. (а.с.6) 01 липня 2014 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір про повну індивідуальну відповідальність, відповідно до якого працівник, що займає посаду продавця безпосередньо пов`язану із зберіганням, відпуском товарно-матеріальних цінностей бере на себе повну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей. Дія цього договору поширюється на весь час роботи з довіреними працівникові матеріальними цінностями підприємства та організації (а.с.7). Договір був чинним протягом всього часу роботи [PERSON] з довіреними їй матеріальними цінностями (п.4 договору, а.с.7) та жодною із сторін не оспорювався. Протягом певного періоду праці у ФОП [PERSON] , [PERSON] допускала порушення трудової дисципліни. Так, наказом № 6 від 06.11.2014 року продавцеві [PERSON] оголошено догану за відсутність на роботі 05.11.2014 року з 9 год. до 10 год та з 14 год до 14:30 год (а.с.50). 29.11.2014 року наказом № 7 від 02.12.2014 року продавцеві [PERSON] оголошено сувору догану у зв`язку з її неявкою 29.11.2014 року на 10 год для навчання в м. Луцьк (а.с.51). Наказом № 8 від 18.12.2014 року, у зв`язку із самовільним взяттям грошей у звіті за 16 грудня 2014 року (зарплата взята за 16.12.2014 року в сумі 1000 грн за весь місяць) і недостачею грошових коштів в розмірі 238 грн (самовільне заволодіння коштами), продавцеві [PERSON] заборонено брати будь-які грошові кошти на свої потреби. Зарплата буде видаватись кур`єром під особистий підпис (а.с.52). З матеріалів цивільної справи слідує, що з 19.09.2016 року по 22.09.2016 року комісією в складі підприємця [PERSON] , менеджера [PERSON] , водія [PERSON] та [PERSON] проводилася ревізія магазину « [INFO] », де продавцем працювала [PERSON] , розташованому в торгівельному комплексі « [INFO] » в смт. Іваничі за результатом якої виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей (автозапчастин) на суму 60\~235 гривень 61 коп., про що 22.09.2016 року складено відповідний акт (а.с.8). У вересні 2016 року [PERSON] написала пояснюючу, де вказала, що за результатами ревізії в неї виявлено недостачу. Без дозволу керівника вона видавала товар у борг на суму 12\~000 гривень. Зобов`язується повернути вказану суму впродовж двох місяців . З сумою недостачі не погодилася та вказала, що протягом двох днів шукатиме товар, що бракує (а.с.48). 30.09.2016 року [PERSON] написала [PERSON] розписку, в якій зобов`язалася з 01.10.2016 року по 10.10.2016 року переконатися в достовірності пред`явлених до неї претензій, пов`язаних з недостачею товарно-матеріальних цінностей, зроблених нею у період з 01.07.2014 року по 30.09.2016 року в торгівельній точці «Автозапчастини» ринку «Гостинець» смт. Іваничі і погодилася повернути кошти в сумі 60\~000 гривень до 31.12.2016 року. Також в розписці вказано, що така написана [PERSON] без тиску і погроз з боку власника магазину [PERSON] (а.с.65). З метою захисту свого порушеного права, 02.11.2016 року [PERSON] звернувся в Іваничівське ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області із повідомленням про те, що в період з 01.07.2014 року по 19.08.2016 року працівники магазину із продажу запчастин до автомобілів, розташованого в смт. Іваничі на території ринку «Модуль», який належить приватному підприємцю [PERSON] , допустили розтрату товарно-матеріальних цінностей на суму 60\~235 гривень. Відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016030080000309 від 02.11.2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України (а.с. 122). На запитання суду про надання бухгалтерських документів згідно яких проводилась ревізія 22.09.2016 року представник позивача ствердив, що у позивача відсутня можливість надати суду бухгалтерські документи, по яких 22.09.2016 року проводилася ревізія товарно-матеріальних цінностей у павільйоні [ADDRESS] так, як внаслідок злочинних дій невстановлених осіб СВ Іваничівського ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області такі зникли з матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 внесеного до ЄРДР 02.11.2016 року. На підтвердження цього надав наступні докази. З копії клопотання фізичної-особи підприємця [PERSON] адресованого на ім`я начальника слідчого відділу Іваничівського відділення ГУНП у Волинській області Фіськовича Л.М., до матеріалів кримінального провадження від 05.12.2016 року [PERSON] долучалися письмові докази - бухгалтерські документи в кількості 988 документів на підставі яких з 01.07.2014 року по 02.09.2016 року було проведено ревізію (а.с.100-118). З повідомлення Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 15.02.2017 року № 112 про неможливість проведення експертизи слідує, що Іваничівським ВП ГУНП у Волинській області разом з постановою від 11.02.2017 року про призначення судової економічної експертизи в розпорядження експертів було надано: матеріали кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 48 аркушах; товарні чеки за період з 02.01.2015 року по 30.12.2015 року, долучені [PERSON] до матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 296 аркушах; товарні чеки за період з 30.07.2014 року по 30.12.2014 року долучені [PERSON] до матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 272 аркушах; товарні чеки за період з 29.12.2015 року по 28.07.2016 року долучені [PERSON] до матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 171 аркуші. Загальна кількість наданих [PERSON] товарних чеків, переданих в розпорядження судових експертів 739 аркушів (а.с.119-121). Разом із повідомленням про неможливість проведення експертизи поверталися матеріали кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 48 аркушах; товарні чеки за період з 02.01.2015 року по 30.12.2015 року, долучені [PERSON] до матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 296 аркушах; товарні чеки за період з 30.07.2014 року по 30.12.2014 року долучені [PERSON] до матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 272 аркушах; товарні чеки за період з 29.12.2015 року по 28.07.2016 року долучені [PERSON] до матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 в одному томі на 171 аркуші. 21.04.2023 року матеріали кримінального провадження № 12016030080000309 від 02.11.2016 року направлено до Нововолинського міського суду Волинської області для закриття провадження на підставі п. 3-1 частини 1 ст. 284 КПК України (а.с. 122). Ухвалою Волинського апеляційного суду від 21.09.2023 року про визначення територіальної підсудності матеріали клопотання про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12016030080000309 від 02.11.2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, направлено на розгляд до Іваничівського районного суду Волинської області. 11.10.2023 року у судовому засіданні судом оглянуто матеріали кримінального провадження № 12016030080000309 від 02.11.2016 року з яких встановлено, що 05.12.2016 року до матеріалів кримінального провадження ФОП [PERSON] долучено письмові докази на підтвердження факту наявності недостачі товару в магазині « [INFO] » на ринку «Модуль» в смт. Іваничі Волинської області за період з 01.07.2014 року по 02.09.2016 року, згідно переліку у кількості 988 документів. Однак вказані документи у матеріалах кримінального провадження № 12016030080000309 відсутні. Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 17.10.2023 року, у задоволенні клопотання прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури Волинської області Ліпейка Л.І. про закриття кримінального провадження за № ЄРДР 12016030080000309 від 02.11.2016 року (правова кваліфікація ч.1 ст. 191 КК України) відмовлено, матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні за ЄРДР № 12016030080000309 від 02.11.2016 (оригінали) повернуто прокурору. Ухвала Іваничівського районного суду Волинської області від 17.10.2023 року набрала законної сили 17.10.2023 року. Із показів свідка [PERSON] , який працює завідувачем складом у ФОП [PERSON] , судом встановлено, що [PERSON] , будучи приватним підприємцем та співпрацюючи з [PERSON] , у вересні 2016 року був залучений до здійснення ревізії у магазині автозапчастин, де [PERSON] працювала продавцем. Ревізія здійснювалася за весь час праці [PERSON] у ФОП [PERSON] . Разом з ним, у присутності [PERSON] , ревізію проводили [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Були наявні два екземпляри списків (перелік наявних у магазині товарів станом на день здійснення ревізії), один з яких був у комісії, інший у [PERSON] . Запчастини перераховувалися і відомості про наявну їх кількість вносилися до тих списків. [PERSON] мала змогу брати участь у здійсненні ревізії, знайомитися з документацією та внесеними відмітками, інші учасники ревізії жодним чином не перешкоджали [PERSON] брати участь у ревізії. Ревізія проходила декілька днів. Ревізія починалася зранку, магазин відкривала [PERSON] . Були випадки, коли комісія чекала на продавця, однак самостійно в магазин ніхто не заходив. [PERSON] була присутня під час проведення ревізії та вносила відомості до списків щодо наявності запчастин. З ходом проведення ревізії вона погоджувалася. В результаті ревізії було виявлено недостачу. Сама [PERSON] визнавала, що багато товару дала іншим людям під виплату. [PERSON] результати ревізії визнавала частково. Акт ревізії [PERSON] підписала. За два тижні до ревізії було здійснено інвентаризацію, у якій [PERSON] також брав участь. З результатами інвентаризації [PERSON] не погоджувалася, тому було прийнято рішення здійснити ревізію. Різниця між сумою інвентаризації та ревізії була суттєвою. Допитаний в судовому засіданні, як свідок [PERSON] , який з 2006 року по 2022 рік працював водієм у ФОП [PERSON] , суду показав, що 14 вересня 2016 року проводилася інвентаризація товару, за наслідками якої було виявлено недостачу великої кількості товару. 22 вересня 2016 року приїхали на ревізію і у присутності продавця [PERSON] здійснили ревізію. Ревізія проводилася шляхом звірки фактичної наявності товару у магазині із списками товару, згідно залишків. [PERSON] мала доступ до товару, до переліку товарно-матеріальних цінностей та матеріалів проведення ревізії. За результатами ревізії виявили недостачу близько 60 тисяч гривень. При цьому [PERSON] поводила себе спокійно та визнавала той факт, що вона протягом певного періоду часу видала товар іншим людям в борг. Ключі від магазину були лише у [PERSON] до дня її звільнення з роботи. Магазин відчиняла сама [PERSON] . Бували випадки, коли вона спізнювалася на роботу, і комісія її чекала, щоб та відкрила магазин, щоб розпочати ревізію. Прихід товару обліковувався та передача коштів відбувалася наступним чином: [PERSON] , у разі продажу товару, скидала відповідну заявку на товар на склад, працівники складу таку заяву роздруковували та видавали товар, завідувач складу перевіряв, водій привозив вказаний товар у магазин з виданими на складі документами, і [PERSON] приймала товар, перевіряла чи все ходиться і підписувала документи, і водій їхав. У разі оплати за товар готівкою з каси, писався звіт, вказувалася сума, що потім перевірялося. Під час продажу товару в комп`ютері є накладна продажу товару, де вносилися відповідні відомості. Такі відомості [PERSON] мала можливість вносити щоденно, або щотижнево. Під час ревізії було виявлено, що за тиждень до проведення ревізії [PERSON] були видані карбюратори. На запитання, де ті карбюратори, вона пояснила, що віддала людині у борг і після повернення з Польщі, та гроші поверне. Борг [PERSON] визнала. Після проведення ревізії, 22 вересня 2016 року, прибувши на роботу, відповідачка написала розписку про визнання нею боргу 60 тисяч гривень. Під час написання нею розписки, присутніми були всі члени комісії. Інвентаризація була проведена за підозрою у нестачі товару, тому було проведено ревізію. Суми недостачі за наслідками проведеної інвентаризації та ревізії були приблизно однакові. [PERSON] пам`ятала, що видала іншій особі товар на суму 12\~000 гривень. Решту суми недостачі пояснити не змогла. Заслухавши учасників справи, дослідивши позов та додані до нього докази, оцінивши покази свідків, суд надав правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, та зазначає наступне. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України). Частинами першою-третьою\~статті 130 КЗпП України\~передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права та законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю працівника). Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Пунктом 1 частини першої\~статті 134 КЗпП України\~передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Пленумом Верховного Суду України в п. 8 постанови від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року N 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Згідно вказаного переліку, робота з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації) виконується працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва. Характер роботи [PERSON] полягав у продажу (відпуску) непродовольчих товарів. Отже, згідно з вказаним переліком посад і робіт відповідачка відносилася до категорії працівників, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Позивач вважає, що відповідач має нести повну матеріальну відповідальність за п. 1 ч. 1 ст.134 КЗпП (наявний договір про повну матеріальну відповідальність). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 року № 756/8056/19 (14-94цс21)). Для практичної реалізації конституційної засади змагальності сторін законом гарантуються однакові можливості сторонам в усьому, що стосується їх прав, оскільки дійсна змагальність буде можлива лише за умови дотримання рівних можливостей у збиранні, наданні та дослідженні доказів. Разом з тим, статтею 138 КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України). Отже, кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 12 ЦПК України, втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що відповідачка під час виконання покладених на неї трудових обов`язків безпосередньо обслуговувала товарно-матеріальні цінності, які отримувала під звіт. Заразом, будь-які докази на підтвердження того, що відповідачка зверталася, а роботодавець не створив їй, як працівникові, необхідні для нормальної роботи умови щодо забезпечення повної схоронності довірених їй матеріальних цінностей, у матеріалах справи відсутні. В той же час, у матеріалах цивільної справи наявні докази на підтвердження того, що відповідачка видавала без відома керівника товар у борг ( а.с.48, пояснення самої відповідачки у судовому засіданні) Також суд критично оцінює доводи відповідачки про наявність у позивача другого комплекту ключів від павільйону, де вона працювала, та відповідно вільного доступу до такого, оскільки такі твердження жодними доказами не підтвердженні та спростовані показами свідків, які в судовому засіданні ствердили, що комплект ключів був наявний тільки у продавця [PERSON] . Наявність вільного доступу на територію ринку в поза робочий час, як громадян, так і транспортних засобів безумовно не свідчить про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди. Доводи про те, що відповідачка не брала та не мала можливості брати участь у здійсненні інвентаризації та ревізії (хоча згідно з абз. 5 п. 1 Типового договору про повну індивідуальну відповідальність від 01.07.2014 року зобов`язана була брати участь в інвентаризації довірених їй матеріальних цінностей) спростовані наданими в судовому засіданні показами свідків. Більше того, після виявлення недостачі товару під час проведення інвентаризації, та після виявлення недостачі товару під час проведення ревізії, [PERSON] допустила пасивну поведінку, яка виразилася у тому, що, як ствердила в судовому засіданні, не погоджуючись із результатами таких ревізій, вона фактично не переконалася в достовірності обставин, що свідчили про дійсну недостачу товарів. Натомість, визнала факт завдання нею шкоди [PERSON] на суму 60\~000 гривень, про що свідчить власноручно написана нею розписка від 30.09.2016 року, яка нею не оскаржувалася та є чинною. Твердження відповідачки, що розписка нею написана під впливом насильства, зокрема під час вчинення відносно неї психологічного тиску у виді погроз з боку третьої особи, не ґрунтуються на будь-яких доказах та спростовуються змістом самої розписки, де вказано, що таку [PERSON] написала без тиску і погроз з боку власника магазину [PERSON] . Розмір шкоди відповідачкою будь-якими доказами не спростовано. Натомість в судовому засіданні відповідачка [PERSON] підтвердила, що були випадки, коли без погодження з власником вона видавала товар третім особам без оплати. На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів як окремо, так і в їх сукупності та з урахуванням їх вірогідності і взаємного зв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про підтвердження позивачем належними та допустимими доказами наявності обставин на які він посилається. Наведені аргументи позивача відповідачем жодними доказами не спростовано. Отже, оскільки між сторонами був укладений договір про повну матеріальну відповідальності, і внаслідок прямої дійсної шкоди, яка виразилась у недостачі матеріальних цінностей, що виявлені у матеріально відповідальної особи - відповідачки, у зв`язку з неналежним виконанням покладених на неї обов`язків позивач зазнав матеріальних збитків на загальну суму 60\~235,61 грн, яка відповідачкою не спростована, суд виснував, що відповідачка повинна відшкодувати нанесену позивачу шкоду у виді недостачі товарно-матеріальних цінностей у повному обсязі. Факт завдання цієї шкоди та її розмір підтверджується актом ревізії від 22.09.2016 року та розпискою [PERSON] про її зобов`язання повернути [PERSON] кошти у сумі 60\~000 гривень до 31.12.2016 року. З огляду на таке, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Оскільки, відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідачки матеріальних збитків у розмірі 60\~000 грн, то така підлягає до задоволення в межах заявлених позивачем вимог. Заразом, суд бере до уваги, що стороною позивача дійсно з об`єктивних причин не долучено до матеріалів цивільної справи письмові докази (бухгалтерські документи, акти ревізії, товарні чеки) на підтвердження обставин, що слугують підставою для цього позову, оскільки в судовому засіданні підтверджено, що такі документи дійсно надавалися ФОП [PERSON] начальнику слідчого відділу Іваничівського відділення ГУНП у Волинській області 05.12.2016 року для долучення до матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309, однак в ході здійснення досудового розслідування такі документи зникли з матеріалів кримінального провадження № 12016030080000309 від 02.11.2016 року, що стало підставою для звернення позивача до ДБР з відповідною заявою. Одночасно, частиною третьою\~статті 233 КЗпП України (у редакції чинній, як на день виявлення заподіяної шкоди 22.09.2016 року, так і на день звернення позивачем до суду з цим позовом) передбачено, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Отже, законом встановлено спеціальний строк звернення до суду. Так, як між працівником [PERSON] і ФОП [PERSON] відповідно до ст.135-1 КЗпП України укладено письмовий типовий договір, в якому [PERSON] взяла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності довірених їй матеріальних цінностей, і спірні правовідносини виникли саме з цього договору, то підстав для застосування загального строку позовної давності на думку суду немає. Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. Аналогічний правовий висновок висловлено в Постанові Верховного Суду від 01.08.2019 року у справі №472/654/16-ц (провадження №61-17564св18). Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд підтвердив, що дата внесення інформації про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР та повідомлення про підозру, є початком перебігу встановленого ч.3 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду. В даному випадку шкода, яка була нанесена позивачу відповідачем встановлена на підставі Акту ревізії від 22.09.2016 року. Відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР внесені 02 листопада 2016 року за № 12016030080000309 (а.с.122). До суду позивач звернувся 13 березня 2023 року, тобто, з пропуском строку звернення до суду, який встановлений ч.3\~ст.233 КУпАП. Статтею 234\~КЗпП України\~визначено,\~що у\~разі пропуску\~з поважних\~причин строків,\~установлених статтею\~233\~цього Кодексу,\~районний,\~районний у\~місті,\~міський чи\~міськрайонний суд\~може поновити\~ці строки. Конструкція статті 234 КЗпП України не передбачає обов`язкового подання стороною заяви про поновлення пропущеного позивачем строку, а надає суду можливість з врахуванням всіх обставин поновити такий строк, при встановленні поважних причин його пропуску. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що встановлені статтями\~228, 223 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. В даному випадку, як видно з матеріалів справи, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення відповідачем і наразі досудове розслідування за цим кримінальним провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016030080000309 від 02.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1\~ст.191 КК України, триває, оскільки жодній особі не повідомлено про підозру. Це означає, що ще у листопаді 2016 року позивачем, як роботодавцем відповідача, вжито заходів досудового стягнення завданих збитків, а саме шляхом ініціювання кримінального переслідування відповідача, тобто, інтерес до поновлення своїх прав він не втратив, а довготривале досудове розслідування кримінального провадження є об`єктивно поважною причиною пропуску строку звернення до суду позивачем. При цьому судом враховується, що ухвалою слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області Василюком А.В. від 09.02.2023 року у зв`язку з тим, що матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів направлення потерпілому [PERSON] з 11 лютого 2017 року по 10 січня 2023 року повідомлень про обставини, які унеможливлюють проведення експертизи у кримінальному провадженні №120160030080000309 від 20 листопада 2016 року та можливість їх усунення, потерпілому поновлено строк на оскарження постанови начальника СВ Іваничівського ВП Горохівського ВП ГУНП у Волинській області Фіськовича Л.М. від 31 травня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №120160030080000309 від 20 листопада 2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України. Досудове розслідування на даний час триває. Позатим, згідно із п.1 розд. XIX «Прикінцеві положення» КзПП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин та запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19. Дія карантину неодноразово продовжувалася відповідними постановами Кабінету Міністрів України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 (зі змінами) про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 30 червня 2023 року. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду, який передбачений ч.3\~ст.233 КЗпП України, з поважних причин і його слід поновити. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки суд встановив обґрунтованість позовних вимог позивача та поновив йому строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин, позовні вимоги слід задовольнити повністю. V. Розподіл судових витрат між сторонами На підставі\~ст.141 ЦПК України у зв`язку з повним задоволенням позову, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати позивача на оплату судового збору у розмірі 1073,60 гривень. У прохальній частині позовної заяви [PERSON] просив стягнути з [PERSON] в його користь понесені судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до\~ч.\~8\~ст.\~141\~ЦПК України\~розмір витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом\~на підставі\~поданих сторонами\~доказів (договорів,\~рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав до призначення судового засідання для вирішення питання про розподіл понесених сторонами судових витрат у справі на 09:30 год 16 листопада 2023 року в приміщенні Іваничівського районного суду Волинської області (адреса: вул. Незалежності, 16, смт. Іваничі, Володимирський район, Волинська область).

Outcome: approved