Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини. На обґрунтування позову зазначила, що з 21.07.2019 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Указує, що за час подружнього життя між ними неодноразово виникали конфліктні ситуації. 28.01.2021 у результаті конфлікту відповідач завдав їй тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим вона вимушена була забрати дитину та переїхати до своїх батьків. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2021 шлюб між сторонами розірвано. На даний час син проживає з нею у квартирі її батьків. Указує, що їй на праві власності належить кв. [ADDRESS] . Після фактичного припинення сімейних відносин вона була вимушена працевлаштуватись та на даний час працює в ТОВ « Сірейтс Юкрейн», де характеризується позитивно. У зв`язку з тим, що дитина не досягла віку, з якого можливим би було відвідування дитячого садку на повний день, під час перебування її на роботі, дитиною опікується матір позивача. У вільний від роботи час позивач приділяє увагу всебічному розвитку та вихованню дитини, відвідує з ним парки, розвиваючі заняття. Дитина відвідує секцію плавання, що позитивно впливає на його здоров`я. Натомість, відповідач працює моряком, а тому позбавлений можливості надати належний догляд, виховання та розвиток малолітній дитині, оскільки протягом тривалого часу не перебуває на території України. У дитини з батьком відсутній близький психологічний контакт. При зустрічах з ним син його боїться та не виявляє бажання й інтересу у спілкуванні з ним. З часу припинення шлюбних відносин відповідач не цікавиться здоров`ям, інтересами та потребами дитини, тоді як на даний час дитина проживає разом з позивачем у спокійній атмосфері, остання приділяє вихованню та розвитку сина належної уваги, має офіційне місце роботи та стабільний дохід, на роботі та за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності не притягалась, а тому в інтересах дитини є проживання саме з нею. Посилаючись на неможливість вирішення з відповідачем питання про визначення місця проживання дитини, позивач просить суд встановити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. У судовому засіданні представник позивача адвокат Теребуха К. І. позов просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив таке. [PERSON] та [PERSON] з 21.07.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2021. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданого 06 березня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У позовній заяві позивач зазначає, що син постійно проживає разом з нею у квартирі її батьків. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як слідує з матеріалів справи та визнається позивачем, дитина проживає разом з нею. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З листа Служби у справах дітей Одеської міської ради від 16.12.2021 № 06/14805 слідує, що відповідно до акта бесіди від 15.11.2021 [PERSON] не заперечує проти проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Відтак, зважаючи на відсутність спору, Служба у справах дітей зазначила, що не має правових підстав для складання висновку про доцільність визначення місця проживання дитини. Відповідно до\~листа Малиновської\~районної адміністрації\~Одеської міської\~ради від\~14.07.2023\~№ 1879/01-20, фахівцем центру соціальних служб\~Одеської міської\~ради здійснено вихід за адресою проживання [PERSON] : [ADDRESS] , проте дома нікого не було. Зі слів матері дитини, [PERSON] перебуває за кордоном та більше року з дитиною не бачився. Також, зі слів охоронця будинку, [PERSON] за даною адресою не проживає більше року, телефон вимкнений. Здійснити оцінювання потреб батька дитини не є можливим, тому у Служби у справах дітей Одеської міської ради не має правових підстав для підготовки проєкту висновку щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позивачем не\~надано суду\~доказів наявності\~спору між\~нею та\~батьком дитини\~щодо місця\~проживання дитини.\~Як слідує\~з позовної\~заяви,\~дитина проживає\~разом з\~матір`ю. Крім того,\~про відсутність\~такого спору\~свідчать і\~наведені у\~листі Служби\~у справах\~дітей Одеської\~міської ради обставини, а саме, що з бесіди з батьком дитини встановлено, що він не заперечує проти проживання дитини з матір`ю. Таким чином, позивачем не доведено наявності між сторонами спору щодо місця проживання дитини, а відтак суд не вбачає підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення її місця проживання з матір`ю, тому у задоволенні позову слід відмовити. Посилання у судовому засіданні представника позивача на те, що наявність судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю надасть можливість позивачу без згоди відповідача виїздити з дитиною за кордон, не є підставою для визначення місця проживання дитини в судовому порядку, адже питання виїзду дитини за кордон за відсутності на це згоди одного з батьків вирішується в судовому порядку за результатами розгляду відповідного позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені [PERSON] , слід залишити за нею.

Outcome: dismissed