Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

17 липня 2023 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Очеретько Р.М. звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила: встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу в період часу із 05.05.2018 року до 14.12.2022 року; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності частину автомобіля ЗАЗ FORZA, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] загинув [PERSON] , [INFO] . Позивачка [PERSON] проживала разом з [PERSON] з 05 травня 2018 року однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вони були заручені, але шлюб не встигли зареєструвати. [PERSON] та [PERSON] познайомились в січні 2018 року в Білий Церкві на курсах з підвищення кваліфікації, працюючи в одному відомстві. На той час [PERSON] та його мати [PERSON] проживали в Херсоні, [PERSON] в Харкові. З січня 2018 року, тобто одразу після знайомства, у [PERSON] та [PERSON] виникли приязні стосунки, які одразу переросли в особисті відносини, вони постійно їздили один до одного, незважаючи на відстань, спілкувались, проводили разом вихідні та свята. [PERSON] на час знайомства не мала іншого зареєстрованого шлюбу, а також і [PERSON] не був у шлюбі. З травня 2018 року [PERSON] перевівся до Харківської колонії № 18, що підтверджується відомостями про роботу, що містяться в його трудовій книжці, та з того часу [PERSON] та [PERSON] почали жити разом у фактичному шлюбі. Вони мали спільний побут, спільний сімейний бюджет, спільно дбали про матеріальне забезпечення сім?ї. Отже, з початку травня 2018 року [PERSON] , [PERSON] , та діти від попереднього шлюбу заявника: [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] , проживали разом за адресою: [ADDRESS] однією сім?єю. В них були подружні відносини, вони піклувалися один про одного та про дітей, вели спільне господарство, сімейний бюджет будувався зі спільних коштів, які складалися з заробітних плат [PERSON] та [PERSON] . Вони зробили разом ремонт в квартирі, [PERSON] з сімейного бюджету сплачував комунальні платежі. Також вони разом з сімейного бюджету купили меблі, телевізор, багато предметів домашнього інтер?єру, разом купляли та готували їжу, піклувалися один про одного та про дітей від попереднього шлюбу [PERSON] , разом відпочивали, святкували сімейні та інші свята. За спільні кошти з сімейного бюджету вони для своєї родини купили машину ЗАЗ FORZA, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстрували авто на [PERSON] . Дітей [PERSON] та [PERSON] [PERSON] вважав своїми дітьми, молодшу доньку [PERSON] забирав зі школи, приймав участь у батьківських зборах, він навіть був у шкільному батьківському чаті в вайбері. В листопаді 2021 року [PERSON] завагітніла. [PERSON] ходив разом з нею на медичні обстеження і зазначений в медичних документах як батько дитини. Вони дуже раділи спільній дитині. [PERSON] освідчився [PERSON] та вони планували одружитися, навіть є відеозапис освідчення (додано до справи), однак війна внесла свої корективи - вони перенесли одруження з-за того, що [PERSON] пішов захищати Україну. На жаль в квітні 2022 року вагітність вимушено перервана з медичних показників. З початку війни командир [INFO] військової частини [NUMBER] , молодший сержант [PERSON] пішов захищати Україну. Через військову агресію Росії до них в квартиру з Херсону переїхала мати [PERSON] - [PERSON] і вони стали проживати разом за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою, доданою до позову. Також слід додати, що організацією похорон [PERSON] займалася особисто [PERSON] , витрати на поховання також несла вона. Стосовно батька [PERSON] - [PERSON] , то зі слів [PERSON] вони не бачились відтоді, коли йому виповнилося 10 років. Мати [PERSON] також розповідала [PERSON] , що після розлучення батько [PERSON] не цікавився, з сином не спілкувався, допомоги не надавав. Де зараз проживає його батько не відомо. Встановлення факту проживання однією сім?єю з [PERSON] заявнику [PERSON] необхідно для реалізації права на спільне майно. Посилаючись на викладене, а також з метою належної реалізації своїх майнових прав позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.07.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.09.2023 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явися, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Шатова Ю.В. в судове засідання не з`явились, представник відповідача надала до суду заяву про слухання справи за відсутності відповідача, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечували, просили задовольнити. Крім того, [PERSON] просила суд при розгляді справи взяти до уваги її пояснення, завірені приватним нотаріусом ХМНО Ганьшиною О.Я. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя). Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20). Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо такого майна, досліджуються обставини створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, встановлюється час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові, речові та електроні докази, а також висновки експертів. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю, до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження (серія [NUMBER] ) [PERSON] , народився [INFO] у м. Гола Пристань, батьком якого зазначений [PERSON] , мати якого зазначена [PERSON] . За життя [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта останнього (а.с. 9). Позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Згідно довідки № 6328-7500949417 від 10.06.2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у [PERSON] фактичним місцем проживання/перебування було [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №12366 (а.с. 14). Позивач вказує, що в період із 05 травня 2018 року по 14.12.2022 року, [PERSON] та позивач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, спільно дбали про матеріальне забезпечення сім`ї, зробили разом ремонт у квартирі, сплачували комунальні платежі. В листопаді 2021 року позивач [PERSON] завагітніла, що підтверджується індивідуальною картою вагітної та породіллі № 92/2, [PERSON] в цій карті зазначений як чоловік та батько дитини. Зі слів позивача в квітні 2022 року вагітність вимушено перервана з медичних показників. Згідно довідки, виданої командиром ВЧ № [NUMBER] [PERSON] , [PERSON] зараховано до особового складу ВЧ [NUMBER] з 09 березня 2022 року, Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію». Крім того, під час спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] за спільні кошти з сімейного бюджету вони для своєї родини придбали автомобіль ЗАЗ FORZA, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстрували право власності на [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Наявні у справі докази свідчать про те, що зазначене майно було придбано в період спільного проживання [PERSON] та позивача, а відтак посилання сторони позивача на те, що воно належить позивачу та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як чоловіку та дружині, які не перебували в зареєстрованому шлюбі є слушними. Однак, як зазначалось вище під час виконання військового обов`язку [PERSON] помер. Згідно відповіді Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 03 жовтня 2023, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , до нотаріальної контори з заявами про прийняття або про відмову від неї ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося, згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи) від 03.10.2023 року № 74190543. Також позивач вказує, що автомобіль було придбано за спільні кошти сторін, та є майном, яке було набуте чоловіком та жінкою, які проживали разом без реєстрації шлюбу, а тому, остання, має право на 1/2 частини спірного майна, як співвласник. Суд вважає, що вказані обставини знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та матеріалами справи підтверджено, що позивач була працевлаштована та отримувала відповідний дохід, мала певні заощадження та кошти, а відтак могла вкладати кошти у спільний сімейний бюджет за час проживання із [PERSON] . Крім того, спільне проживання сторін як до купівлі майна, так і після також підтверджується фотокартками, наданими позивачем, на яких сторони зображені разом, в колі інших осіб, а також під час відпочинку, побуту, на різних заходах тощо за період, що охоплюється позовними вимогами і що доводить усталеність сімейних відносин та спільне проживання позивача із [PERSON] до моменту придбання майна. Факт спільного проживання сторін також підтвердила відповідач [PERSON] , яка надала до суду письмову заяву з поясненнями, завірену приватним нотаріусом ХМНО Ганьшиною О.Я., яка пояснила, що позивач та її син [PERSON] дійсно проживали разом як чоловік та дружина, вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки. Аналізуючи подані докази, які оцінені судом як кожен окрема так і в сукупності між собою, суд вважає доведеним те, що позивач із [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено, в т.ч. показаннями свідків, які узгоджуються як між собою, так і з іншими наявними у справі доказами. Враховуючи наведене, а також приймаючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт проживання позивача та [PERSON] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період із 05.05.2018 р. по 14.12.2022 р., включно тобто наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, а також факт набуття за час спільного проживання спірного майна. Також, приймаючи до уваги наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що спірне майно було придбано за спільні кошти сторін та є їх спільною сумісною власністю, що не було спростовано стороною відповідача, а відтак підлягає поділу відповідності до ст.ст. 60, 69, 70 СК України. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною відповідача переконливими доказами спростовані не були, а відтак суд вважає позовні вимоги законними, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного, та

Outcome: approved