Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна» з вимогами: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна» на користь [PERSON] в порядку реституції грошові кошти 158 185 гривень 32 копійки» 17 липня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна» про стягнення грошових коштів, та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позов з викладенням своєю позиції щодо заявлених вимог та долучити докази на підтвердження (спростування) заявлених вимог. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі долучених до позову доказів, додатково пояснив18 серпня 2022 року між [PERSON] та ТОВ «КАР Інвест Україна» укладено Договір оренди транспортного засобу з правом викупу №1922, предметом договору оренди, згідно умов цього Договору, був транспортний засіб - легковий автомобіль Nissan Rogue, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , колір синій, рік випуску 2017, строк оренди з 18 серпня 2022 року по 18 серпня 2027 року, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. 18 серпня 2022 року складено Акт прийому-передачі транспортного засобу (Додаток №1 до Договору), підписаний сторонами договору, про передачу позивачу, як Орендарю, транспортного засобу - легкового автомобіля Nissan Rogue, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , колір синій, рік випуску 2017, техпаспорт [NUMBER] виданого 01 лютого 2022 року. За умова пунктів 5.1,5.2 Договору передбачено, що за користування автомобілем Орендар сплачує щомісячно Орендодавцеві орендну плату у розмірі і порядку, визначених цим Договором, згідно Графіку платежів Додаток 2, що є невід`ємною частиною Договору, по домовленому курсу на дату виставлення рахунку. За період з вересня 2022 року по квітень 2023 року позивачем перераховано відповідачу грошові кошти, в рахунок орендної плати, в загальному розмірі 158 185 гривень 32 копійки. Однак, у березні 2023 року позивач звернувся до менеджера ТОВ «КАР Інвест Україна» питанням стосовно причин не посвідчення у нотаріуса договору оренди, у відповідь йому було роз`яснено , що для даного договору це є необов`язковим, та з метою економії власних коштів позивача. Крім того позивач офіційно звертався до відповідача з листом із проханням здійснити перерахунок відповідно до статі 533 ЦК України, за офіційним курсом НБУ та підстав не посвідчення нотаріально договору оренди, однак цей лист залишився без належного реагування збоку відповідача Натомість, 13 червня 2023 року представником ТОВ «КАР Інвест Україна» у позивача вилучено орендований транспортний засіб, про що було складено Акт прийому-передачі транспортного засобу, та одночасно вручене повідомлення про розірвання договору та повернення предмету оренди від 07 червня 2023 року. За наведених обставин позивач вважає, що оскільки договір оренди транспортного засобу з правом викупу є юридично нікчемним в цілому, в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення, слід застосувати наслідки нікчемного правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача ва порядку реституції безпідставно набуті кошти, отримані ним в якості орендної плати, у розмірі 158 185,32 гривні. Представник відповідача - адвоката Медвідь О.П. в судовому засіданні вислови свої заперечення щодо заявлених вимог, просив в позові відмовити, пояснив, що дійсно між сторонами спору 18 серпня 2022 року укладено Договір оренди транспортного засобу з правом викупу №1922, транспортний засіб, що є предметом договору, був фактично переданий позивачу в день укладання договору, про що складено Акт прийому-передачі транспортного засобу. Зі свого боку відповідач виконав зобов`язання по договору, та передав транспортний засіб, однак позивач свої зобов`язання по договору в частині проведення щомісячної оплати за користування майном, орендної плати, виконував неналежним чином, внаслідок чого 07 червня 2023 року відповідачем направлено на адресу позивача повідомлення (вимогу) про розірвання договору та повернення предмету оренди. 13 червня 2023 року працівником ТОВ «КАР Інвест Україна» вилучено у позивача транспортний засіб, про що складено відповідний акт прийому-передачі. Представник відповідача наголосив, що сторона відповідача не заперечує той факт, що договір оренди транспортного засобу не був нотаріально посвідчений, однак при вирішення питання про застосування реституції просив врахувати той факт, що орендований автомобіль внаслідок його використання позивачем протягом майже 9 місяців зазнав певного зношення та втратив товарну вартість, тому повернення позивачу грошових коштів, сплачених в рахунок орендної плати, можливо лише із вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля. Таким, чином, вислухавши вступне слово сторін цивільного процесу, наведенні сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Виходячи з положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, частин першої та другої статті 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 759 Цивільного процесуального кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ст. 798 Цивільного процесуального кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено,18 серпня 2022 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна» укладено Договір оренди транспортного засобу з правом викупу №1922 від 18.08.2022 року (далів по тексту -Договір) . Відповідно до п.1.1 Договору, Орендодавець зобов`язувався передати Орендарю у строкове платне користування транспортний засіб, що визначений у цьому Договорі, з наступним переходом права власності на нього від Орендодавця до Орендаря, а Орендар зобов`язується прийняти транспортний засіб у строкове платне користування, а згодом і у власність, а також оплачувати Орендодавцеві орендну плату. Предметом договору оренди, згідно умов цього Договору, був транспортний засіб - легковий автомобіль Nissan Rogue, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , колір синій, рік випуску 2017. (п.1.2 Договору) Транспортний засіб є власністю Орендодавця на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] виданого 01 лютого 2022 року, код органу 8045. (п.1.3 Договору) Строк оренди з 18 серпня 2022 року по 18 серпня 2027 року, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. (п.4.1 Договору) 18 серпня 2022 року складено Акт прийому-передачі транспортного засобу (Додаток №1 до Договору), підписаний сторонами договору - [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна», особі представника Мороз Ю.В., про передачу Орендарю транспортного засобу - легкового автомобіля Nissan Rogue, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , колір синій, рік випуску 2017, техпаспорт [NUMBER] виданого 01 лютого 2022 року. Договір як зобов`язання є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК). Взаємні права та обов`язки сторін складають зміст договірного зобов`язання. При цьому слід виходити з того, що договір як факт є підставою виникнення договірного зобов`язання, яке в свою чергу є наслідком факту укладення договору. У частині першій статті 203 Цивільного кодексу наведено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частина перша статті 215 ЦК визначає підставою недійсності правочину недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених наведеними приписами статті 203 Кодексу. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Верховний Суд України в п. 4 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладено у постанові від 18 січня 2017 року у справі за № 6-648цс16, за договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В пункті 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 зазначено, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна із сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Як з`ясовано судом, договір оренди транспортного засобу з правом подальшого викупу, укладений 18 серпня 2022 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна», оформлено в простій письмовій формі, та всупереч вимог частини другої статті 799 ЦК України сторонами не дотримано процедури обов`язкового нотаріального посвідчення договору, що свідчить про його нікчемність, а тому цей договір не породжує прав і обов`язків та наслідків для сторін. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16, від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17, та висновками Верховного Суду, що містяться в постановах від 24 жовтня 2018 року у справі № 755/6287/16-ц та від 27 березня 2019 року у справі № 288/231/16-ц. Недійсний (нікчемний) правочин є недійсним з моменту його вчинення, він не створює юридичних наслідків (не призводить до виникнення у сторін такого правочину прав і обов`язків), крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст.216, ч. 1 ст.236 ЦК України). Правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 ЦК України. Частина перша вказаної статі визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. А за правилами частини другої вказаної статті якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Аналіз частини другої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування - реституція. Виходячи зі змісту реституції в зобов`язально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Ставлячи за мету поновлення майнового становища сторін, реституція покликана виконувати, насамперед, правовідновлювальну функцію. Вона як один із засобів захисту права власності настає за порушення права власності іншої особи, що спричиняє негативні наслідки майнового характеру, аналогічно наслідкам недійсного правочину. Відновлювальний характер порушеного становища обох явищ, обумовлює необхідність визначити, чи належить реституція до мір цивільно-правової відповідальності, а якщо ні - визначити її місце в системі правоохоронних відносин власності. Незважаючи на однакову мету, яку покликані виконувати реституція та цивільно-правова відповідальність, вони є зовсім різними юридичними явищами. Реституція є найбільш прийнятним засобом захисту права власності за недійсним правочином, який відповідає і приватноправовим засадам, і справедливості. На відміну від цивільно-правової відповідальності, реституція має взаємний характер, оскільки відповідно до частини першої статті 216 ЦК України обов`язок повернути майно, а у випадку неможливості його повернення - відшкодувати вартість одержаного, покладається на кожну сторону недійсного правочину. Цивільно-правова відповідальність, як правило, має односторонній характер, зобов`язуючи особу, котра порушила право власності іншої особи відшкодувати заподіяні потерпілій стороні збитки. Особливістю реституції, як наслідку недійсного правочину в захисті права власності полягає у можливості її застосування незалежно від наявності вини і заподіяної таким правочином шкоди. Реституцію нікчемного правочину породжує наявність таких юридичних фактів, як встановлена законом нікчемність правочину та його виконання хоча б однією стороною. Факт наявності вини та заподіяної шкоди для поновлення сторін у становище, яке існувало до вчинення правочину, законодавець не бере до уваги у розрізі застосування реституції при захисті права власності, проте при цивільно-правовій відповідальності наявність даного елементу є обов`язковим. Так, 13 червня 2023 року складено Акт прийому-передачі транспортного засобу (Додаток №1 до Договору), підписаний сторонами договору - [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна», особі представника Мороз Ю.В., про передачу Орендодавцем ( [PERSON] ) та прийняття Орендарем (ТОВ «КАР Інвест Україна) транспортного засобу - легкового автомобіля Nissan Rogue, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , колір синій, рік випуску 2017, техпаспорт [NUMBER] виданого 01 лютого 2022 року. Згідно Акту сторони підтвердили, зо заначений транспортний засіб на момент передачі знаходиться в належному для експлуатації стані. (п.2 Акту) За умова пунктів 5.1,5.2 Договору передбачено, що за користування автомобілем Орендар сплачує щомісячно Орендодавцеві орендну плату у розмірі і порядку, визначених цим Договором. Всі оплати здійснюються згідно Графіку платежів Додаток 2, що є невід`ємною частиною Договору, по домовленому курсу на дату виставлення рахунку. На виконання умов Договору в частині сплати щомісячних орендних платежів за користування майном позивачем на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна» перераховано за період з вересня 2022 року по квітень 2023 року грошові кошти на загальну суму 158 185 гривень 32 копійки, факт проведення оплати підтверджується долученими позивачем до позову платіжними квитанціями, в копіях долучені до справи (а.с.18-36). Враховуючи нікчемність укладеного між сторонами спору Договору оренди транспортного засобу з правом викупу, суд приходить до висновку про необхідність застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, що полягає у поверненні позивачу сплачених ним коштів відповідачу на виконання вказаного договору в загальній сумі 158 185 гривень 32 копійки, в свою чергу відповідач не скористався правом подати відзив на позов та долучити докази на спростування заявлених вимог в частині визначеного позивачем розміру орендних платежів, факт сплати цих платежів позивачем документально підтверджені шляхом надання відповідних платіжних документів. При вирішенні спору не враховує заперечення представника відповідача, яка висловлені в ході розгляду цивільної справи щодо зменшення заявленої позивачем суми орендних платежів з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу орендованого транспортного засобу, який перебував в експлуатації позивача в період з вересня 2022 року по червень 2023 року, оскільки така позиція представника відповідача ґрунтується на припущеннях, не доведена належними та допустимими доказами, а в силу положень частини шостої статі 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може гуртуватись на припущеннях. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) За змістом положень статті 13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). За наведених обставин та встановлених правовідносин, які виникли між сторонами спору, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна» про стягнення грошових коштів є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, присуджує до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАР Інвест Україна» на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 1581,85 гривень, сплачений позивачем при зверненні з цим позовом до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved