Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

02 серпня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором, інфляційних нарахувань, трьох відсотків річних, пені та судових витрат. В обґрунтування позову позивач вказав, що 7 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір б/н відповідального зберігання обладнання з правом користування (ним), де позивач іменований як "власник" (майна), а відповідач, як "зберігач". Всі дії відповідно до договору відповідального зберігання були виконані сторонами без зауважень. У відповідності до п. 3.2. Договору, - "У випадку використання майна. Зберігач зобов`язується сплачувати щомісячно рентну плату (згідно окремої домовленості сторін), яка не може бути меншою за 30% на рік, від вартості майна", яке пунктом 3.1 договору визначено в сумі 2500 $ США (без ПДВ). Перший квартал відповідач майно зберігав, а потім почав його використовувати у своєму гаражі для надання послуг з обслуговування автомобілів (рихтування дисків автомобілів на обладнанні, що мав, та шиномонтажі і балансуванні автомобільних покришок та коліс на обладнанні позивача). Це використання він узгодив із позивачем усно та повідомив письмово. Під час дії договору відповідач виконував свої обов`язки за п. 3.2. Договору лише частково, раз на місяць передаючи позивачу в руки суми готівкою, які ніколи не перевищували 1/3 від того, що обумовлено пунктом 3.2. Договору. Наприкінці 2020 року відповідач повідомив позивача усно про своє бажання повернути все обладнання та майно за договором відповідального зберігання, що згодом відбулося лише частково, в два етапи, останній - 14.11.2020 р. 24 жовтня 2020 року позивач направив відповідачу вимогу з повернення всього майна по договору, яка дотепер залишилась без реагування, хоча і була отримана відповідачем 04.11.2020 р. Отже, претензії позивача до відповідача за позовом є наслідком невиконання останнім умов за пунктом 3.2. Договору (в частині неповної сплати коштів передбачених цим пунктом) та неповернення відповідачем усього майна, яке він від мене отримав, що передбачено п. 2.1.3. Договору, а також пень та додаткових нарахувань в зв`язку з неповним виконанням фінансових зобов`язань відповідачем. Крім того, п. 4.1. Договору передбачені санкції за невчасне виконання зобов`язань стороною, а саме - "0,2% за кожен день прострочення зобов`язання", Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов та стягнути з Відповідача на користь позивача загалом 122163,7грн., в тому числі: борг відповідно до умов п 3.2. договору між сторонами - 54206,09 гривень; борг за неповернуту та несплачену частину майна - 4387,46 гривень; інфляційних в сумі - 18 505,49 гривень; 3% річних в сумі - 4324,33 гривень; пені в сумі - 40740,31 гривень; всі судові витрати покласти на Відповідача. 19.01.2021 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог на суму індексу інфляції та додаткових нарахувань з позовними вимогами, а саме: 1) стягнути з Відповідача на користь позивача через неналежне виконання відповідачем у період з березня 2017 року по липень 2018 року умов договору між сторонами загалом 38541,85 грн., в тому числі: борг відповідно до умов п 3.2. договору між сторонами накопиченого за період в сумі 20940,25 гривень; інфляційних на суму боргу в сумі 14996,00 гривень; 3% річних в сумі 2605,6 гривень; 2) стягнути з Відповідача на користь позивача через неналежне виконання відповідачем у період з серпня 2018 року по січень 2022 року умов договору між сторонами загалом 110559,80 гривень, в тому числі: борг відповідно до умов п 3.2. договору між сторонами накопиченого за період в сумі 33265,84 гривень; інфляційних на суму боргу в сумі 11773,74 гривень; 3% річних в сумі 2499,4 гривень, пені за невчасне виконання фінансових зобов`язань в сумі 63020,86 гривень; 3) борг за неповернуту та несплачену частину майна в сумі 4387,46 гривень (том 1 а.с. 101). 03.02.2022 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача, зазначаючи, що він нібито підписав договір відповідального зберігання, який датований 07.11.2016 року, додаток до договору, акт прийому-передачі майна, повідомлення від 01.03.2017 та акти прийому-передачі з повернення майна з користування, вважає, що жодного з вказаних паперів усвідомлено не підписував, лише під впливом обману [PERSON] змусив його поставити підписи там де він вказував не читаючи і це відбулося вже після повернення обладнання вже у жовтні-листопаді 2020 року (том 1 а.с. 128-130). 03.02.2022 відповідач звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] з вимогою про визнання недійсним договору відповідального зберігання з правом користування № б/н від 07.11.2016 року, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що нібито він підписав договір відповідального зберігання, який датований 07.11.2016 року, додаток до договору, акт прийому-передачі майна, повідомлення від 01.03.2017 та акти прийому-передачі з повернення майна з користування. Позивач за зустрічним позовом вважає, що жодного з вказаних паперів усвідомлено не підписував, лише під впливом обману відповідач за зустрічним позовом [PERSON] змусив його поставити підписи там де він вказував не читаючи і це відбулося вже після повернення обладнання вже у жовтні-листопаді 2020 року. Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що він являється інвалідом третьої групи та має розлади здоров`я, бувають моменти, що він погано усвідомлює що відбувається. Тому вважає, що його ввели в оману та просить задовольнити зустрічний позов в повному обсязі (том 1 а.с. 135-137). В судовому засіданні позивач за первинним позовом [PERSON] позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити за обставин викладених у позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити в зв`язку з безпідставністю. Відповідач за первинним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві, підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити за обставин викладених у позовній заяві. В задоволенні первісного позову просив відмовити за обставин викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача за первісним позовом представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача, викладені в зустрічній позовній заяві, підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. В задоволенні первісного позову просив відмовити за обставин викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши позивача, його представника, відповідача, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07 листопада 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір відповідального зберігання з правом користування № без номера (том 1 а.с. 224). Оригінал договору оглянуто в судовому засіданні та приєднано до матеріалів справи. Договір підписаний сторонами. Відповідач [PERSON] зазначив, що підпис в графі "Зберігач" належить йому. У відповідності до п.п. 2.1.1, 2.1.4 договору відповідач зобов`язаний Повернути прийняте на зберігання майно по закінченню строку цього договору. Нести відповідальність за втрату, недостачу або пошкодження майна у відповідності з законодавством України. У відповідності до п. 3.2. Договору, у випадку використання майна зберігач зобов`язується сплачувати щомісячно рентну плату (згідно окремої домовленості сторін), яка не може бути меншою за 30% на рік, від вартості майна, яке пунктом 3.1 договору визначено в сумі 2500 $ США (без ПДВ). Відповідно до додатку № 1 договору б/н відповідального зберігання з правом користування від 07.11.20216, [PERSON] передав на відповідальне зберігання відповідне майно, вартість якого складає 2476,00 доларів США (том 1 а.с. 225). Додаток № 1 договору б/н відповідального зберігання підписаний сторонами. Відповідач [PERSON] зазначив, що підпис в графі "Зберігач" належить йому. Відповідно до Акту прийому-передачі майна за договором б/н відповідального зберігання з правом користування від 07.11.2016, [PERSON] передав, а [PERSON] отримав/прийняв на відповідальне зберігання відповідне майно, вартість якого складає 2476,00 доларів США (том 1 а.с. 226). Акту прийому-передачі майна підписаний сторонами. Відповідач [PERSON] зазначив, що підпис в графі "Зберігач" належить йому. Відповідно до повідомлення від 01.03.2017 року, [PERSON] повідомив [PERSON] про початок використання обладнання в зв`язку з необхідністю з 01 березня 2017 року (том 1 а.с. 10). Повідомлення підписане сторонами. Відповідач [PERSON] зазначив, що підпис на повідомленні належить йому. Відповідно до Акту прийому-передачі з повернення майна за договором б/н від 07.11.20216, 14.11.2020 року [PERSON] передав обладнання із зберігання відповідне майно (том 1 а.с. 227). Акту прийому-передачі підписаний сторонами. Відповідач [PERSON] зазначив, що підпис в графі "Зберігач" належить йому. Відповідно до Акту прийому-передачі з повернення майна за договором б/н від 07.11.20216, 14.11.2020 року [PERSON] передав обладнання із зберігання відповідне майно (том 1 а.с. 228). Акту прийому-передачі підписаний сторонами. Відповідач [PERSON] зазначив, що підпис в графі "Зберігач" належить йому. 24.10.2020 року позивачем [PERSON] була направлена відповідачу вимога про повернення або відшкодування вартості майна, переданого на відповідальне зберігання (том 1 а.с. 23). Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до вимог статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є й невиконання або виконання, порушення умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Отже, суд приходить до висновку, що 07.11.2016 року підписавши за договір б/н відповідального зберігання майна з правом користування, відповідач [PERSON] підтвердив, що прийняв в\~повному обсязі\~умови цього\~договору та зобов`язався виконувати його умови. Доказів, що спростовують цей висновок суду, стороною відповідача до суду не надано. Згідно із ч. 1 ст. 942 ЦК України, зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Одночасно, згідно положень ст. 953 ЦК України, зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності. У ст. 951 ЦК України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків (п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Крім цього, ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. В свою чергу, п. 4.1 Договору відповідального зберігання майна передбачено санкції за невчасне виконання зобов`язань, а саме - 0,2% за кожен день прострочки зобов`язання. Враховуючи, що відповідач повернув частину переданого йому на зберігання майна за вимогою Позивача, 14.11.2020 року, однак не здійснив його повернення повністю, відтак, починаючи з 14.11.2020 року у відповідача існує прострочення виконання зобов`язань з повернення майна з відповідального зберігання. Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі за первісним позовом є стягнення на підставі укладеного договору недоплаченої рентної плати (щомісячних платежі) за кожен місяць користування майном позивача за період дії договору, стягнення грошової суми за не повернене майно позивача, яке перебувало у володінні та користуванні відповідача та не було повернуте позивачеві на момент передачі майна, нарахованої пені відповідно до умов підписаного договору на недоплачені щомісячні платежі, яка нараховується щомісячно до закінчення дії договору, інфляційних витрат окремо на щомісячні платежі в період дії договору та інфляційних витрат нарахованих на загальну суму зобов`язання, яка утворилися на кінець дії договору до моменту визначеного позивачем у поданій уточненій позовній заяві та 3 % річних, які нараховуються, як штрафні санкції з моменту закінчення дії договору до моменту визначеного позивачем у поданій уточненій позовній заяві. При цьому суд зазначає, що відповідно до законодавства положення статті 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних витрат і 3 % відсотків річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, що судом враховується при здійсненні обрахунків. При цьому суд керується наступними вхідними даними, які встановлені під час розгляду справи по суті. Початок дії договору, момент підписання 07 листопада 2016 року, кінець дії договору 14 листопада 2020 року. Період обрахування періодичних платежів за користування майном з 01.03.2017 року по 14 листопада 2020 року. Кінцевий термін обрахування відповідних нарахувань на невиконане зобов`язання по січень місяць 2022 року включно (відповідно до прийнятої уточненої позовної заяв том 1 а.с. 101). Суд звертає свою увагу на те, що стороною відповідача по первісному позову під час розгляду справи не спростовувалися, а ні відповідні встановлені судом періоди, ані подані до суду при поданні відповідних заяв розрахунки зроблені позивачем при обґрунтуванні своїх позовних вимог. Разом з тим, судом здійснено перерахунок відповідних сум заборгованості за вказаними вище видами і суд не погоджується з наданими позивачем [PERSON] розрахунками, як в частині загального боргу так і по окремим видам складових заборгованості, та зазначає наступне. Суд приймає за основу при визначення щомісячних платежів, відповідні відомості про курс долара США до гривні з 2017 року, який наведений в таблиці на перше число відповідного місяця року, який збігається з наданим позивачем [PERSON] ЖовтеньЛистГруд 2017 27,0226,5726,0226,0225,8525,7426,5826,8827,05 201828,0627,8426,8026,5426,2326,1226,1926,8628,2828,2728,1228,39 201927,6827,7426,8627,2126,6226,8726,1825,0225,2324,1924,8224,03 202023,6824,9224,5627,6226,9726,8726,6627,6827,5628,3128,4528,49 202128,2728,0628,0027,8827,7227,4727,2226,87 Суд зазначає, що при розгляду в судовому засіданні, ані позивач, ані відповідач не надали суду жодних відповідних документів, які можуть свідчити про розмір щомісячних платежів, які були здійснені відповідачем на користь позивача, що не розглядається судом, як ознака, яка може свідчити про відсутність договірних відносин між сторонами і приймає доведеною позицію сторони позивача що розмір щомісячної заборгованості за умовами договору складає 2/3 від визначеної договором мінімальної плати за користування речами за місяць що складає за умовами договору 41,67 долар США за місяць, а не 46,29 долар США, як зазначає позивач. Позивачем, зважаючи на його позицію при поданні позовної заяви, не надано до суду доказів для свідчили про наявність підстав вважати, що розмір заборгованості був більший ніж 2/3 частка від щомісячного платежу. З урахуванням зазначеного курсу долара США, розмір заборгованості за щомісячними платежами в період з 01 березня 2017 року по 14 листопада 2020 року складає загальну суму 49351,53 (сорок дев`ять тисяч триста п`ятдесят одну гривну 53 копійки ( з розрахунку щомісячно, останній період розраховується за 14 календарних днів, а саме: 1125,83 гривень, 1107,08 гривень, 1084,17 гривень, 1084,17 гривень, 1077,08 гривень, 1072,50 гривень, 1107,50 гривень, 1120,00 гривень, 1127,08 гривень, 1169,17 гривень, 1160,00 гривень, 1116,67 гривень, 1105,83 гривень, 1092,92 гривень, 1088,33 гривень, 1091,25 гривень, 1119,17 гривень, 1178,33 гривень, 1177,92 гривень, 1171,67 гривень, 1182,92 гривень, 1153,33 гривень, 1155,83 гривень, 1119,17 гривень, 1133,75 гривень, 1109,17 гривень, 1119,58 гривень, 1090,83 гривень, 1042,50 гривень, 1051,25 гривень, 1007,92 гривень, 1034,17 гривень, 1001,25 гривень, 986,67 гривень, 1038,33 гривень, 1023,33 гривень, 1150,83 гривень, 1123,75 гривень, 1119,58 гривень, 1110,83 гривень, 1153,33 гривень, 1148,33 гривень, 1179,58 гривень, 1185,42 гривень, 553,19 гривень). Відповідно на зазначені вище платежі розмір інфляційних витрат окремо на щомісячні платежі в період дії договору ( на 14 листопада 2020 року) складає загальну суму 4752,48 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят дві гривні 48 копійок), а саме: 318,68 гривень, 300,70 гривень, 276,79 гривень, 255,35 гривень, 251,03 гривень, 251,28 гривень, 232,68 гривень, 219,24 гривень, 208,60 гривень, 202,67 гривень, 180,97 гривень, 162,69 гривень, 147,33 гривень, 135,78 гривень, 135,21 гривень, 135,57 гривень, 147,91 гривень, 155,73 гривень, 130,81 гривень, 108,35 гривень, 91,55 гривень, 79,40 гривень, 67,34 гривень, 59,31 гривень, 49,44 гривень, 36,90 гривень, 29,21 гривень, 34,08 гривень, 39,06 гривень, 42,67 гривень, 33,62 гривень, 27,07 гривень, 25,18 гривень, 26,84 гривень, 26,12 гривень, 28,90 гривень, 23,11 гривень, 13,47 гривень, 10,03 гривень, 7,71 гривень, 15,02 гривень, 17,28 гривень, 11,80 гривень, На момент закінчення дії договору 14 листопада 2020 року відповідачем по первісному позовну не передано належного позивачеві майна на суму, яка визначалася в доларах США у розмірі 154 долари США, що на момент закінчення дії договору складало суму 4381,30 (чотири тисячі триста вісімдесят одну гривну 30 копійок). Загальна заборгованість основного тіла боргу на момент закінчення дії договору складала суму: 53732,83 (п`ятдесят три тисячі сімсот тридцять дві тисячі 83 копійки), відповідно суму недоплачених щомісячних плюс вартість майна, яке не булу повернуто на момент закінчення договору. Щодо нарахування пені на час дії договору, яка встановлена пунктом 4.1 Договору, то суд обрахувавши відповідну суму зазначає, що вона за розрахунками суду перевищує визначено позивачем суму заборгованості за пенею зазначеною у змісті позовних вимог уточненої позовної заяви, де зазначена загальна суму 63020,86 (шістдесят три тисячі двадцять гривень 86 копійок), а тому суд керується положенням, що не може виходити за межі позовних вимог значених у змісті позовної заяви і вважає саме дана суму повинна бути присуджена до стягнення із відповідача. Щодо розрахунку відповідно інфляційних витрат нарахованих на загальну суму зобов`язання, яка утворилися на кінець дії договору до моменту визначеного позивачем у поданій уточненій позовній заяві та 3 % річних, які нараховуються, як штрафні санкції з моменту закінчення дії договору до моменту визначеного позивачем у поданій уточненій позовній заяві, то суд зазначає що відповідно суми зазначених вище складових становлять. Інфляційні витрати нарахованих на загальну суму зобов`язання, яка утворилися на кінець дії договору до моменту визначеного позивачем у поданій уточненій позовній заяві складають загальну суму 7474,44 (сім тисяч чотириста сімдесят чотири гривні 44 копійки). Щодо 3 % річних, які нараховуються, як штрафні санкції з моменту закінчення дії договору до моменту визначеного позивачем у поданій уточненій позовній заяві, то вони складають загальну суму 1999,94 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 94 копійки. З огляду на вище зазначені обраховані суми, суд приходить до висновку, що загальна сума заборгованості за договором від 07 листопада 2016 року складає суму 130980,55 (сто тридцять тисяч дев`ятсот вісімдесят гривень 55 копійок), що складається із: 1) рентна плата за користування майном за період дії договору в сумі 53732,83 (п`ятдесят три тисячі сімсот тридцять дві гривні 83 копійки); 2) пеня за порушення зобов`язання за період дії договору в сумі 63020,86 (шістдесят три тисячі двадцять гривень 86 копійок); 3) інфляційне збільшення суми грошового зобов`язання в сумі 1999,94 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 94 копійки); 4) 3 % річних від невиконаного грошового зобов`язання в сумі 12226,92 (дванадцять тисяч двісті двадцять шість гривень 92 копійки, яка в свою чергу відмінна від позовних вимого позивача по справі. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають до часткового задоволенню. Щодо зустрічної позовної заяви за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору б/н відповідального зберігання від 07.11.2026 недійсним, то суд не знаходить підстав для його задоволення з наступних обґрунтувань. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~78\~ЦПК України,\~ обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц. Факт підписання договору б/н відповідального зберігання від 07.11.2026 позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не заперечується, оскільки [PERSON] підтвердив, що підписи в договорі б/н відповідального зберігання від 07.11.2026, додатку до договору, акті прийому-передачі майна, повідомленні від 01.03.2017 та актах прийому-передачі з повернення майна з користування належать саме йому. Статтею 103 ЦПК України, передбачено можливість проведення судової експертизи за клопотанням учасників справи з метою спростування факту підписання договору, однак стороною позивача за зустрічним позовом не було ініційовано. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Стороною позивача за зустрічним позовом стверджується, що [PERSON] навмисно введено в оману відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] , шляхом замовчуванням обставин, що мали істотне значення, а саме позивач за зустрічним позовом був не повідомлений про те, що він підписує договір. Проте, стороною позивача за зустрічним позовом на підтвердження даного аргументу на час розгляду справи не надано жодного допустимого доказу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зміст договору наданого до суду є зрозумілий, не потребує спеціальних знань для тлумачення його змісту, невеликий за змістом. Допитані в судовому засідання свідки у своїх показаннях на вказали, що були свідками підписання даного договору, не знали про його існування та не були обізнані з умовами договору, що в свою чергу не створює підстав для визнання даного договору недійсним, а їхні показання суду підтверджують факт користування відповідним майном зазначеним в договорі зберігання, а також перебування даного майна за місцем проживання відповідача. Щодо посилання сторони відповідача за первісним позовом про відсутність відповідних навиків у відповідача по первісному позову у користування комп`ютерною технікою, то даний факт не розглядається судом, як підтвердження наявності умисних дій позивача за первісним позовом, які були направлені на введення відповідача за первісним позовом в оману. З огляду на викладене, в задоволенні зустрічного позву слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Судові витрати по справі понесені позивачем підлягають відшкодуванню пропорційно відповідно до задоволених вимог із відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в сумі 130980,55\~гривень,\~тобто 85,36 % від заявленої суми, із відповідача слід стягнути судові витрати в сумі 1272,36 гривень.

Outcome: partial