Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернуся до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в якому вказує, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та у вказаному будинку з 1976 року зареєстрований Відповідач. Відповідач вже більше 10 років фактично не проживає в даному будинку, жодного разу не з`являвся та місце його перебування Позивачу не відоме, обов`язків по утриманню будинку, оплатою комунальних послуг, проведенням поточного ремонту не виконує, він добровільно покинув будинок та його речі в будинку відсутні. Позивач вказує, що реєстрація Відповідача в належному йому будинку створює йому перешкоди в користуванні житловою площею, він не може повноцінно скористатись субсидією по оплаті комунальних послуг та реалізувати своє право на користування та розпорядження майном, а саме відчужити його, а тому враховуючи, що Відповідач довгий час не проживає в будинку, не використовує житло за цільовим призначенням для проживання, а використовує лише для свого реєстраційного обліку, наявні всі підстави для позбавлення Відповідача права на користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не з`явився, в поданій позовній заяві просив справу слухати без його участі. Відповідач в\~судові засідання 31 жовтня 2023 року та 13 листопада 2023 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був належним чином повідомлений, відповідно до статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до Судових викликів № 288/2529/23/15112/23 вих. від 23 жовтня 2023 року та № 288/2529/23/15743/23 вих. від 31 жовтня 2023 року, розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, Відповідач [PERSON] , був повідомлений про судові засідання, які відбудуться 31 жовтня 2023 року о 08.45 годині та 13 листопада 2023 року о 08.30 годині. Частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно частини четвертої статті 223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України, \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно Договору дарування будинку від 22 грудня 2005 року та Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів від 22 грудня 2005 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у власність, житловий будинок [ADDRESS] . /а.с.8, 10/ Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 січня 2006 року, виданого державним комунальним підприємством Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації, на підставі договору дарування від 22 грудня 2005 року, зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . /а.с.9/ Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 вересня 2023 року, зареєстровано право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0.25 га та житловий будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . /а.с.11-12/ Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 17 липня 2023 року, під час відвідування [PERSON] , було з`ясовано, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою фактично не проживає./а.с.13/ Як вбачається з Витягу з реєстру територіальної громади від 08 вересня 2023 року, [PERSON] , [INFO] , з 20 листопада 1976 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . /а.с14/ Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання Відповідача таким, що втратив право користування належним йому будинком з тих підстав, що він понад 10 років за місцем реєстрації не проживає. Спір правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР). Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~ \~ \~ \~Згідно статтями 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першої 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено частиною першою статті 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Підстави втрати права користування житлом визначені статтею 405 ЦК України. Відповідно до зазначеної норми Закону, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК УРСР, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова № 5), під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Пунктом 39 Постанови № 5 роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, а також дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника (колишнього члена сім`ї власника) на користування будинком. З врахуванням того, що Відповідач не проживає у належному Позивачу житловому будинку понад 10 років, спільним побутом з Позивачем не пов`язаний, не веде з ним спільне господарство, що свідчить про припинення сервітуту, а наявність реєстрації є формальною умовою приналежності до житлового будинку, тому з метою дотримання балансу інтересів сторін, суд вважає, що право Позивача підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення його прав та не покладатиме надмірний тягар на Відповідача. Відповідно до\~пункту 6\~частини першої\~статті 24\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» -\~орган реєстрації\~вносить зміни\~до реєстру\~територіальної громади\~на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Пунктом 50\~Порядку декларування\~та реєстрації\~місця проживання\~(перебування),\~затвердженим постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~07\~лютого 2022\~року №\~265\~визначено,\~що зняття\~із задекларованого/зареєстрованого\~місця проживання\~(перебування)\~здійснюється на\~підставі - рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлені обставини в їх системному зв`язку вказують на те, що Відповідач втратив право на користування житловим будинком, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач просить понесені ним судові витрати віднести на свій рахунок /а.с.4/, а тому суд при ухваленні рішення не здійснює їх розподіл.

Outcome: approved