Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

У червні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] , суму заборгованості за кредитним договором № K3V3GA15006004 від 25.05.2007 за період з 24.02.2015 по 06.05.2020 у розмірі 3830,03 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 06.05.2020 складає 103295,91 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 25.05.2007 уклали кредитний договір № K3V3GA15006004. Згідно договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 30000,00 доларів США на термін до 25.05.2017, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.06.2015 позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено стягнути заборгованість в розмірі 73024,29 доларів США нараховану станом на 13.01.2015. Зазначає, що, оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 26.06.2015, тобто за період з 25.05.2007 по 13.01.2015, то за період після подання позовної заяви від 23.02.2015, з 24.02.2015 по 06.05.2020 у відповідача наявна заборгованість у розмірі 3830,03 доларів США. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з 24.02.2015 по 06.05.2020 у розмірі 3830,03 доларіві США, що за курсом 26.97 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.05.2020 складає 103295,91 грн. за кредитним договором № K3V3GA15006004 від 25.05.2007, яка складається з наступного: 3830,03 доларів США - 3% річних від простроченої суми та стягнути судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.06.2020 відкрито провадження по даній цивільній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку смпрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У порядку ст. 178 ЦПК України відповідач скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У відзиві відповідач зазначив, що вважає недійсним нарахування 3% річних, оскільки [PERSON] брав участь у здійсненні заходів та забезпечення національної безпеки і оборони. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Суд, всебічно, повно, та об`єктивно дослідивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. У ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 25.05.2007 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № K3V3GA15006004. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.06.2015 у цивільній справі № 759/3024/15-ц позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Як вбачається із матеріалів позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», що розглядається в рамках справи, предметом цього позову є стягнення 3 % річних за договором № K3V3GA15006004 від 25.05.2007 року. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки позовна давність спливла щодо основної заборгованості, позовна давність спливла також до вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат як додаткової вимоги. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 р. в справі № 756/9094/15 відмовив у стягненні основної заборгованості у зв`язку зі спливом позовної давності та вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу. Суд також бере до уваги та застосовує позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду №757/44680/15-ц за позовом банку до боржника в якому банк просив стягнути відсотки, пеню та 3% річних, де суд змінив у мотивувальній частині судові рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат через сплив позовної давності до основної вимоги та вказав, що правильно відмовляти у позові за безпідставністю, сформувавши наступну правову позицію: «Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: -натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; - конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; -кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.» Такої ж позиції Верховний Суд притримується у постановах №569/12918/16-ц від 02.09.2020, №442/398/15-ц від 18.03.2020 р., №390/880/ 16-ц від 11.12.2019 р. Вбачається, що для трансформації цивільного зобов`язання в натуральне необхідна воля боржника, який заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності. В протилежному випадку вимога позивача має бути задоволена судом (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Правова позиція Верховного Суду свідчить про те, що суди мають відмовляти у задоволенні позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу у натуральному зобов`язанні, за безпідставністю, тобто без заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Суд також враховує висновки викладені в Постанові КГС ВС від 17.11.2020 у справі №904/6892/17, де вирішуючи питання про стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3% річних судді касаційного суду дійшли наступного висновку: «Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3% річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі ПАТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до суду 26.02.2015 року. При цьому позивач звернувся за стягненням з [PERSON] 3 % річних за час прострочення, який, як він вважає, тривав з 24.02.2015 року по 06.05.2020 року виходячи із простроченої суми заборгованості З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованих банком 3% складає 103295,91 грн., що еквівалентно 3830,03 доларів США. Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком 3 % річних та вважає, що дана сума підлягає стягненню [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн. 00 коп., слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved