Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Видюк Д.В. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 272500 грн та 3% річних від суми боргу за період з 02.09.2019 року по день подання позову - 16708 грн, що разом становить 289208 грн, а також стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 3092,08 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за отримані правничі послуги у розмірі 20000 грн, зазначивши, що остаточний розрахунок буде наданий суду під час судового засідання. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 30 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 272500 грн, що еквівалентно 10000 доларів США, та зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 01 вересня 2019 року. Проте станом на день звернення позивача до суду з вищевказаною позовної заявою відповідач суму позики не повернув. Таким чином, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за договором позики відповідач [PERSON] має борг у сумі 272500 грн. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, на підставі ст.625 ЦК України, з нього на користь позивача підлягає стягненню 3% річних, що становить 16708 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача складає 289208 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2021 року визначено для розгляду справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу також копію позовної заяви з додатками відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, тобто за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0311332208891, рекомендований лист з додатками повернувся до суду без вручення відповідачу оскільки адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідачу було повторно направлено копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та додатками. Однак відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0311332208905 лист повернувся до суду без вручення відповідачу оскільки адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що справу може бути розглянуто по суті. Оскільки на день ухвалення рішення відповідач відзиву на позовну заяву не подав, на підставі ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що 30 березня 2019 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В., зареєстрований в реєстрі за №3200, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] позичив при підписанні договору у [PERSON] грошові кошти у сумі 272500 гривень, що еквівалентно 10000 доларів США (за офіційним курсом НБУ, встановленим на 29.03.2019 року 27 гривень 25 копійок за 1 долар США, та зобов`язався повернути позикодавцю таку з суму грошових коштів, а саме 272500 грн, що еквівалентно 10000 доларів США (за офіційним курсом НБУ, встановленим на 29.03.2019 року 27 гривень 25 копійок за 1 долар США. Позика видана на безвідсотковій основі. Повернення суми без нарахування відсотків повинно бути здійснено у м. Києві до 01 вересня 2019 року. Проте, у встановлений договором строк, а саме до 01 вересня 2019 року, відповідач [PERSON] грошові кошті у сумі 272500 гривень не повернув. Представник позивача звернувшись до суду з указаним позовом, просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість в сумі 272500 грн та 3% річних від суми боргу за період з 02.09.2019 року по день подання позову у сумі 16708 грн, що разом становить 289208 грн. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить із такого. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов?язання має виконуватися належним чиномвідповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як встановлено судом, між сторонами в належній формі укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 272500 гривень без нарахування відсотків на строк до 01 вересня 2019 року. Вчинена сторонами письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Проте, у вказаний у договорі строк відповідач позику не повернув, а тому вимога про стягнення з відповідача заборгованість в сумі 272500 грн підлягає задоволенню. За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приймає до уваги поданий позивачем розрахунок, відповідно до якого розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період прострочення з 02 вересня 2019 року до дня пред`явлення позову (загалом 746 днів) складає 16708 грн. А тому вимогу про стягнення трьох процентів річних необхідно задовольнити. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 272500 гривень боргу за договором позики від 30 березня 2019 року, та 16708 гривень - три процента річних від простроченої суми, що разом становить 289208 гривень. Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке. За змістом ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження понесених витрат позивача на правничу допомогу подано такі докази: - копію ордера про надання правової допомоги серії КВ №465837; - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №5944; - копію договору про надання правничих послуг від 14.09.2021 року; - додаток №1 до договору про надання правничих послуг від 14.09.2021 року, в якому встановлено вартість послуг (ознайомлення з матеріалами справи - 1500 грн, підготовка позову - від 2500 грн, консультація - 500 грн/год, розробка та складання процесуального доку мате - від 800 грн, виїзд адвоката - 500 грн/год, участь у судовому засіданні -1500 грн - перша година (кожна наступна година - 500 грн), медіація в офісі - 800 грн). У позовній заяві представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за отримані правничі послуги у розмірі 20000 грн, зазначивши, що остаточний розрахунок буде наданий суду під час судового засідання. Разом з тим, розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а до позовної заяви так і не додано належних доказів на підтвердження витрат на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих адвокатом послуг та остаточної їх вартості. Також позивачем та його представником не зазначено, що докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу будуть подані до суду в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. Відтак, відсутні підстави для покладення витрат на правову допомогу на відповідача. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2892,08 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат на оплату судового збору.

Outcome: approved