Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

21 лютого 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в садівничому товаристві "Буревісник", що на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району, залишивши у власності [PERSON] іншу 1/2 частину об`єкта нерухомості; виділити автомобіль марки "Opel-Vivaro", 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , припинивши на нього право сільної сумісної власності; стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію за належну йому 1/2 частку у праві власності на автомобіль марки "Opel-Vivaro", 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , в сумі 150 879 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 22 грудня 2003 року по 24 листопада 2022 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 листопада 2022 року. Право власності на житловий будинок зареєстровано за дружиною. Автомобіль теж зареєстрований на дружину та знаходиться у фактичному володінні та користуванні відповідачки. Оскільки, майно було придбане ними в період шлюбу, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Ухвалою судду від 23 лютого 2023 року року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Відзив на позов не надходив. Ухвалою суду від 24 липня 2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідачки в судовому засіданні позов визнав. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у шлюбі з 22 грудня 2003 року, який рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 листопада 2022 року було розірвано. (а.с. 10) З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 7 лютого 2023 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Право власності заеєстровано 22 серпня 2017 року. (а.с.11) Згідно копії Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта від 16.08.2017 року, повідомлення Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернігівській області про початок виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] було подано 28 липня 2015 року. (а.с.70-73) Рішенням Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 14 листопада 2017 року № 113 було переведено садовий будинок, що розташований в садівничому товаристві "Буревісник" Новобілоуської сільської ради та належить [PERSON] у жилий будинок, як такий що відповідає державним будівельним нормам, згідно звіту про проведення технічного огляду садового будинку [ADDRESS] " Новобілоуської сільської ради ФОП [PERSON] (а.с. 13) Згідно копії звіту ФОП [PERSON] , оцінка ринкової вартості спірного житлового будинку, площею 119,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 1 910 161 грн. (а.с. 19-27) Згідно наданої Територіальним сервісним центром МВС № 7441 інформації про зареєстровані за [PERSON] транспортні засоби, за відповідачкою зареєстровано автомобіль марки "Opel-Vivaro", 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , на підставі перереєстрції на нового власника транспортного засобу. Дата реєстрації 24.01.2019 року. (а.с.53, 54) Тобто, предметом спору в даній справі є автомобіль та житловий будинок, котрі придбані у шлюбі. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Згідно з положеннями ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст.61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Рівність часток у спільній сумісній власності подружжя презюмується відповідно до ст.70 СК України. Як вбачається з ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Позивач звернувся до суду зокрема з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачкою. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачив відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідачки грошової компенсації за цю частку. Одержати таку компенсацію позивач погодився, що прямо випливає з його позовних вимог (цей підхід узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованим у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У даній справі неподільною річчю є автомобіль марки "Opel-Vivaro", 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до висновку № 275 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу, складеного 2 грудня 2022 року експертом-автотоварознавцем Громовим А.М., середня ринкова ціна колісного транспорнтого засобу - автомобіля легкового "Opel-Vivaro", реєстраційний № [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , 2007 року випуску, станом на дату оцінки - 2 грудня 2022 року, складає: 301 758,03 грн. (а.с. 29-31) Під час розгляду справи було встановлено, що зазначений автомобіль перебуває у користуванні відповідачки. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, позов визнаний представником відповідачки та є таким, що підлягає задоволенню. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесено витрати за проведення складання звіту про оцінку спірного будинку в розмірі 2 000 грн та за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 800 грн, котрі є судовими витратами згідно ст.133 ЦК України, та підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Крім того, позивачем понесені витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги, на суму 10 000 грн, на підтвердження яких надана квитанція до прибуткового касового ордеру № б/н від 22 грудня 2022 року, договір про надання професійної правничої допомоги (послуг адвоката) від 22 грудня 2022 року та Акт-розрахунок від 10 листопада 2023 року витраченого адвокатом часу по виконанню договору про надання професійної правничої допомоги. Представником відповідачки у судовому засіданні заявлялося про зменшення витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, ці витрати, на думку суду, відповідають складності справи, обсягу наданих адвокатських послуг та витраченому адвокатом часу, а тому підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача у повному обсягу. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких обставин, враховуючи визнання позову у справі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 4 026 грн, решта 50 % сплаченого судового збору підлягає поверненню позивачу згідно норм ст.142 ЦПК України.

Outcome: approved