Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

08 грудня 2022 року в провадження Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Акціонерного Товариства КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач та відповідач уклали кредитний договір №DNUHG10000003846 від 03 березня 2008 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 37 875 гривень в строк до 03 березня 2018 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених у кредитному договорі. Згідно договору, у випадку порушення зобов`язання за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав, надав відповідачу кредит, а відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору. 20 вересня 2010 року позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за вказаним кредитним договором. Рішенням від 21 червня 2011 року №2-1348/11 позовні вимоги було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ АТ "ПриватБанк" заборгованість за вказаним кредитним договором від 03 березня 2008 року в розмірі 56712,06 гривень станом на 20 вересня 2010 року. Позивач зазначає, що рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, у зв`язку з чим банком було нараховано за період з дати набрання законної сили рішенням суду - 02 серпня 2011 року по 21 листопада 2022 року: 3 % річних у розмірі 19 304,88 гривень та суму інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 157 987,43 гривень. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 177 292,31 гривень за кредитним договором та судові витрати по справі. Судом встановлено, що 18 грудня 2020 року відповідач обміняв свій паспорт громадянина України, у зв`язку з уточненням даних свого прізвища з [PERSON] на [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року замінено відповідача по справі з [PERSON] на [PERSON] 21 вересня 2023 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просить суд, в зв`язку з тим, що з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Дніпропетровсього районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2011 року, тобто за період з 03 березня 2008 року по 20 вересня 2010 року, то за період після набрання рішенням суду законної сили, стягнути з відповідача заборгованість за період з 03 серпня 2011 року по 05 вересня 2023 року в розмірі 70 219,99 гривень, яка складається із: 59 555,05 гривень - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 10 664,94 гривень - 3% річних від простроченої суми. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав, просить їх задовільнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність та відзив на позовну заяву, в якому просить суд задовільнити позовні вимоги до нього частково, посилається на те, що ВП ВС у постанові від 08 листопада 2019 року №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 21 листопада 2020 року по 21 листопада 2022 року. Представник позивача 11 травня 2023 року подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, том право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позивачем нараховані 3% річних від простроченої суми та індекс інфляції за період з 02 серпня 2011 року по 21 листопада 2022 року. За змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК, за час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідач на даний час свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, просить задовільнити позов у повному обсязі. Вислухавши представника позивача, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області №2-1348/11 від 21 червня 2011 року було частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] та філії ТОВ "Українське Фінансове Агенство "Верус" у Дніпропетровському районі м.Дніпропетровська про стягнення заборгованості; стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №DNUHGІ0000003846 від 03 березня 2008 року у розмірі 56 712,06 гривень, витрати за надання юридичних послуг та витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права в розмірі 500 гривень, а всього - 57 212,06 гривень. Станом на 05 вересня 2023 року основна сума заборгованості за кредитом становить 23 059,31 гривень. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з розрахунком банка основна сума заборгованості за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була стягнута за рішенням суду від 21 червня 2011 року, тобто за період з 03 березня 2008 року по 20 вересня 2010 року, то за період після набрання законної сили рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області - з 03 серпня 2011 року по 05 вересня 2023 року відповідач має заборгованість у розмірі 70 219,99 гривень, яка складається з наступного: 59 555,05 гривень - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 10 664,94 гривень - 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України, нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти та індекс інфляції, передбачені ст.625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто, це є гарантією для кредитора у вигляді настання певних негативних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним узятих за договором зобов`язань. Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та індексу інфляції не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. На підставі вищезазначеного, АТ КБ "ПриватБанк" має право на стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання. Судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, яким йому надано кредит строком до 03 березня 2018 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника. Судовим рішенням від 21 червня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. На даний час рішення суду не виконане, [PERSON] , станом на 05 вересня 2023 року має заборгованість за кредитним договором у сумі 23 059,31 гривень. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває по даний час. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, в даному випадку за період з 03 серпня 2011 року по 05 вересня 2023 року (в межах заявлених позивачем позовних вимог). Стосовно посилань відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а оскільки відповідач своє зобов`язання за кредитним договором, станом на 05 вересня 2023 року не виконав, має заборгованість, то його зобов`язання перед банком за кредитним договором не припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц). Суд вважає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. В даному випадку, оскільки грошове зобов`язання відповідача перед позивачем за кредитним договором не припинилося, то право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникло у позивача за період з 03 серпня 2011 року по 05 вересня 2023 року (в межах заявлених позовних вимог). Суд бере до уваги розрахунки, надані позивачем, та вважає їх обґрунтованими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позов задоволений повністю судовий збір підлягає стягненню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved