Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в жовтні 2019 року надійшла вказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням уточнення, позивач зазначає, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2011 року у справі № 2-4709/11 з державного бюджету було стягнуто 17500,00 грн. на його користь. Факт злісного невиконання цього рішення тими самими відповідачами встановлений рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 року у справі №200/7261/13, яким з відповідачів на користь того ж позивача стягнуто моральну шкоду. Рішення про стягнення матеріальної шкоди, завданої йому порушенням права на власність, судами не приймалося, але факт завдання матеріальної шкоди не потрібно додаково доводити у спорі між тими самими сторонами стосовно таких саме правовідносин є чинне рішення ЄСПЛ від 22.11.07 у справі «Заїченко проти України», яким борг держави за невиконання судового рішення визначений матеріальною шкодою. За правилами ЦПК України складовою матеріальної шкоди є упущена вигода той прибуток, який мав отримати належний власник при відсутності порушення його прав. За іншим правилом того ж Кодексу відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої порушенням прав, не залежать одне від одного. Отже, при належному виконанні своїх обов`язків відповідачами він мав відповідно до ст.1 Додаткового Протоколу до КЗПЛОС мирно насолоджуватись своєю власністю в розмірі 17500,00 грн. шляхом отримання прибутку на цю власність. Найнебезпечніший спосіб такої мирної насолоди, встановлений чинним законодавством, є банківський депозит з капіталізацією відсотків, наразі ставка по гривневим депозитам у АТ КБ «Приватбанк» складає 16,5%. Таким чином, попередній розрахунок упущеної ним з вини відповідачів вигоди складає за 8 років невиконання рішення від 27.12.2011 року складає 41881 грн. (17500 грн. х 1,1658 17500 грн.). Ця упущена вигода є майновою шкодою, завданою невиконанням відповідачами судового рішення і є попередньою ціною позову. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідачів упущену вигоду (майнову шкоду, завдану невиконанням рішення про стягнення на його користь 17500,00 грн.), розмір якої з урахуванням уточнення складає 102621 грн. 15 коп. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2019 року суддя Женеску Е.В. була визначена для розгляду даної справи. Ухвалою судді від 18.10.2019 року суддею відкрито провадження у даній справі, призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 28.01.2020 року № 41 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2020 року для розгляду даної справи був визначений суддя Сліщенко Ю.Г., який ухвалою від 29.01.2020 року призначив справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 22.07.2020 року № 234 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2020 року для розгляду даної справи був визначений суддя Яковлев Д.О., який ухвалою від 24.07.2020 року прийняв справу до провадження, вищзначив про необхідність проведення підготовчого засідання. \~ \~ \~ \~Розпорядженням керівника апарату суду від 25.01.2021 року № 29 та відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 29.01.2021 року дана цивільна справа прийнята суддею до провадження, визначено про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. \~ \~ \~ \~Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень\~статті 129-1 Конституції України\~обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства. Відповідно до частини першої та другої\~статті 14 ЦПК України\~в редакції 2004 року, діючого на час ухваленння вказаного позивачем у позові рішення, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Статтею 18\~ЦПК України\~в редакції\~на час\~розгляду справи\~передбачено,\~що судові\~рішення,\~що набрали\~законної сили,\~обов`язкові для\~всіх органів\~державної влади\~і органів\~місцевого самоврядування,\~підприємств,\~установ,\~організацій,\~посадових чи\~службових осіб\~та громадян\~і підлягають\~виконанню на\~всій території\~України,\~а у\~випадках,\~встановлених міжнародними\~договорами,\~згода на\~обов`язковість яких\~надана Верховною\~Радою України,\~-\~і за\~її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Частиною першою\~статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»\~в редакції час ухвалення рішення суду, зазначено позивачем у позові, передбачено, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів, виконуються податковими органами, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Згідно з частиною другою\~статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»\~рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час розгляду даної справи, передбачено, що у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання. Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Відповідно до змісту Положення «Про Державну казначейську службу України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство у своїй діяльності керується\~Конституцією\~та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів. Основними завданнями Казначейства є, зокрема,: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема,: здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845,\~рішення про\~стягнення коштів\~державного та\~місцевих бюджетів\~або боржників\~виконуються на\~підставі виконавчих\~документів виключно\~органами Казначейства\~у порядку\~черговості надходження\~таких документів\~до органів\~Казначейства (про\~стягнення коштів\~державного та\~місцевих бюджетів\~-\~з попереднім\~інформуванням Мінфіну,\~про стягнення\~коштів боржників\~-\~у межах\~відповідних бюджетних\~призначень,\~наданих бюджетних\~асигнувань (залишків\~коштів на\~рахунках підприємств,\~установ,\~організацій). У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ Згідно\~ст.\~77\~ЦПК України,\~ належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2011 року, ухваленим у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави України про відшкодування шкоди, позовні вимоги позивача задоволені частково, стягнуто з Державного Казначейства України за рахунок Державного бюджету України на\~\~користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 17 500 грн. Дане рішення суду вступило в законну силу і на даний час є невиконаним, що не спростовано. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 року, ухваленим у цивільній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду в сумі 20\~000,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.11.2017 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 року залишено без змін. Вказаним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 року, яке вступило в законну силу, встановлено, що діями Державної казначейської служби України по поверненню\~\~позивачу без виконання листом від 05.04.2012 року рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.12.2011 року, невиконанням цього рішення,\~\~ було порушено право власності позивача на грошові кошти в сумі 17500,00 грн., належні йому до стягнення за цим рішенням, що дійсно заподіяло йому моральну шкоду. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Незаконні дії та бездіяльність відповідачів по невиконанню зазначеного рішення суду встановлені рішенням Європейського суду з прав людини від 22.11.2007 року у справі «Заїченко проти України», ухваленого між тими самими сторонами з аналогічного питання правових наслідків невиконання судового рішення. За змістом рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» від 22.11.2007 року, невиконанням судового рішення, ухваленого на користь позивача, порушені його права, які гарантовані національним законодавством, статті\~\~6 і 13 Конвенції з прав людини та основних свобод і статтю 1 Додаткового протоколу до цієї Конвенції. Невиконанням ухвали про стягнення з державного бюджету\~\~3 000,00 грн позивачу завдано немайнову (моральну) шкоду у розмірі\~\~2 000 євро. Суд визнав, що неможливість отримати виконання рішення, ухваленого на користь позивача, становить втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, отже мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Невиконанням рішення суду і відмовою у його виконанні Державною казначейською службою України порушено права позивача на справедливий судовий розгляд у розумний термін, на ефективний захист у національному органі, на право власності, що не підлягає новому доказуванню, внаслідок встановлення цієї обставини остаточним рішенням Європейського суду з прав людини щодо цього самого права тими самими порушеннями прав тієї самої особи. У відповідності до ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із\~ст. 525 ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, що передбачено ст. 527 ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що передбачено ч. 1\~ст. 530 ЦК України. Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що в порушення зазначених норм закону відповідач свої зобов`язання не виконав та грошові кошти, стягнуті за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2011 року, ухваленим у справі № 2-4709/11, що вступило в законну силу, позивачу не виплачені, що не спростовано. Позивач у позові посилається на те, що при належному виконанні своїх обов`язків відповідачами при виконанні вищевказаного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2011 року він мав би відповідно до ст.1 Додаткового Протоколу до КЗПЛОС мирно насолоджуватись своєю власністю в розмірі 17500,00 грн. шляхом отримання прибутку на цю власність і найнебезпечніший спосіб такої мирної насолоди, встановлений чинним законодавством, є банківський депозит з капіталізацією відсотків, який би мав отримати, оформивши депозит у АТ КБ «Приватбанк» на вказану суму. Позивач вказав, що на час подання позову попередній розрахунок упущеної ним з вини відповідачів вигоди складає за 8 років невиконання рішення від 27.12.2011 року складає 41881 грн. (17500 грн. х 1,1658 17500 грн.), зазначив про неможливість на час подачі позову надання точного розрахунку упущеної вигоди, який має враховувати зміни за вказані роки відсоткових ставок за депозитами та просив ухвалою суду витребувати від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відомості про найвищі відсотки за гривневими депозитами з січня 2012 року та розрахунок прибутку за депозитом у розмірі 17500,00 грн. з урахуванням капіталізації відсотків. Посилаючись на порушення свого права, позивач просить стягнути з відповідачів упущену вигоду, завдану невиконанням рішення про стягнення на його користь 17500,00 грн. За клопотанням позивача ухвалою суду від 27.03.2023 року судом було витребувано від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» відомості про найвищі відсотки за гривневими депозитами з січня 2012 року та розрахунок прибутку за депозитом у розмірі 17500,00 грн. з урахуванням капіталізації відсотків. На виконання ухвали суду Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» було надано суду відомості про найвищі відсоткові ставки за гривневими депозитами, які діяли на кожне число року, починаючи з 2012 по 2023 року. З посиланням на продовження невиконання відповідачами вказаного рішення суду, тобто подовження капіталізації відсотків, позивачем надано суду новий розрахунок боргу упущеної вигоди, розмір якої він зазначив у сумі 102621,15 грн. Як вбачається з цього розрахунку, розмір упущеної вигоди, яка складається зі складних відсотків (капіталізація відсотків) розрахована за наступною формулою: В = А х (1+V/100/12)^Т (позначка ^ - ступінь), де - В кінцева сума, А - первинний внесок, V - відсоток, Т - кількість періодів нарахування. АV Т Т ВТ В 01.01.201217500 18 60 42756,34607 01.01.201742756,34607201252136,70723 01.01.201852136,7072315656171,21445 01.07.201856171,2114515660517,91845 01.01.201960517,9184514,5665040,16291 01.07.201965040,1629114,5669900,33529 01.01.202069900,3352913,751280141,08564 01.01.202180141,0856481286792,75622 01.01.202286792,7562271293067,01159 01.11.202393067,011591422120121,1452 Таким чином, втрачений зиск (упущена вигода) це є різниця між кінцевою сумою та первинною і дорівнює 102621,15 грн. (120121,14 - 17500,00 = 102621,15 грн.). З урахуванням викладеного, беручи до уваги розрахунок, наданий позивачем, який не спростовано, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів упущеної вигоди, а саме доходів, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене, у сумі 102621 грн. 15 коп., підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~суд вважає необхідним судові витрати по справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved