Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт, що його вимушене переселення у 2014 року з окупованої території міста Ясинувата Донецької області України до міста Маріуполь Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України, зокрема міста Ясинувата та міста Маріуполь Донецької області. В обґрунтування своєї заяви вказав на те, що він народився [INFO] році в місті Докучаєвськ Донецької області, проживав разом з родиною та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , вільно та безпечно пересувався по Донецькій області. Далі в заяві зазначив, що проходив службу в Головному управлінні МВС України в Донецькій області. У листопаді 2014 року він разом з сім`єю, а саме дружиною [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] , донькою [PERSON] , [INFO] , був вимушений остаточно покинути рідне місто та переселитися із місця постійного проживання та реєстрації на тимчасово окупованій території м. Ясинувата Донецької області до м. Маріуполь Донецька область. В подальшому внаслідок широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації м. Маріуполя, у квітні 2022 року заявник був вимушений другий раз, разом із сім`єю, виїхати з тимчасово окупованої території до м. Запоріжжя, де і проживає на даний час. Після російської збройної окупації частини Донецької області, зокрема міста Ясинувата Донецької області та тимчасової окупації м. Маріуполя Донецької області, він втратив вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, можливість планувати своє життя, душевний спокій та безпечні умови проживання. Внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених\~Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод», Першим\~та Четвертим Протоколами до цієї\~Конвенції, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Звертає увагу, що він та його родина отримали довідки від 16.12.2014 року № 1411-15275 ( [PERSON] ), 16.12.2014 року № 1411-15276 ( [PERSON] ), 16.12.2014 р. № 1411-5000063114 ( [PERSON] ) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, проте, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Далі в заяві зазначив, що факт переміщення заявника та його родини в березні 2022 року з тимчасово окупованої території м. Маріуполь Донецької області до м. Запоріжжя підтверджується довідками від 07.04.2022 р. № 2304-5000773148, від 07.04.2022 № 2304-5000771615, від 07.04.2022 р. № 2304-5000772516, від 07.04.2022 р. № 2304-5000771974 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Вказана довідка лише посвідчує факт вимушеного переселення, проте, не містить зазначення причин такого переселення. Також має на меті визначити свій статус та статус його членів родини як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією\~Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Заявник в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше надав заяву, відповідно до якої просив розгляд справи провести без його участі, заявлені вимоги підтримав повністю та просив задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, заперечень щодо розгляду суду не надано, заяв чи клопотань по справі не подавали. У зв`язку зі збройною агресією та масованим вторгненням збройних сил РФ в Україну 24 лютого 2022 року були офіційно\~розірвані дипломатичні відносини\~між Україною та Російською Федерацією. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19 згода Російської Федерації на участь у справах про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії, для її розгляду та вирішення судом України не потрібна. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню в позовному обсязі по наступним підставам. Згідно із копією паспорта заявника [PERSON] народився [INFO] в м. Докучаєвськ Донецької області (а.с. 24). Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Докучаєвського міського управління юстиції Донецької області від 18.05.2004, гр. [PERSON] , [INFO] , та гр. [PERSON] , [INFO] , одружилися 20.09.2003, про що вчинено актовий запис № 101. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.35). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ясинувата Ясинуватського міськрайонного управління юстиції Донецької області від 03.08.2007, гр. [PERSON] народився [INFO] у м. Ясинувата Донецької області, Україна. Батьками дитини є: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.37). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від 11.08.2015, гр. [PERSON] народилася [INFO] у м. Маріуполь Донецької області, Україна. Батьками дитини є: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.36). Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] з 31.03.1997 року був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ за наказом УДПО УМВС України в Донецькій області від 03.04.1997 № 18. Звільнений зі служби в Національній поліції України з 30.04.2021 відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 30.04.2021 № 268о/с (а.с.7-17). [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, згідно довідки від 16 грудня 2014 року №1411-15275 (а.с.13). Місце проживання заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , також відповідно до довідки від 07 квітня 2022 року №2304-5000773148 (а.с.14). Місце проживання заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14). Відповідно до довідки від 16 грудня 2014 року №1411-15276 [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеною особою. Місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання дружини заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] також відповідно до довідки від 07 квітня 2022 року №2304-5000771615. Місце проживання заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання останньої зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-16). Відповідно до довідки від 16 грудня 2014 року №1411-5000063114 [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеною особою. Місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] також відповідно до довідки від 07 квітня 2022 року №2304-5000772516. Місце проживання сина заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання останнього зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18). Відповідно до довідки від 07 квітня 2022 року №2304-5000772516 [PERSON] , [INFO] , є внутрішньо переміщеною особою. Місце проживання доньки заявника зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Фактичне місце проживання останньої зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Відповідно до довідки УПСЗН та історії руху по РНКОПП [NUMBER] [PERSON] знятий з обліку 06.04.2022 за кодом довідки №1411-15275 та поставлений на облік з кодом №2304-5000773148 від 07.04.2022 (а.с.20). Відповідно до довідки УПСЗН та історії руху по РНКОПП [NUMBER] [PERSON] знята з обліку 06.04.2022 за кодом довідки №1411-15276 та поставлена на облік з кодом №2304-5000771615 від 07.04.2022 (а.с.21). Відповідно до довідки УПСЗН та історії руху по РНКОПП [NUMBER] [PERSON] знятий з обліку 06.04.2022 за кодом довідки №1411-5000063114 та поставлений на облік з кодом №2304-5000772516 від 07.04.2022 (а.с.22). Відповідно до довідки УПСЗН та історії руху по РНКОПП [NUMBER] [PERSON] знята з обліку 06.04.2022 за кодом довідки №1411 та поставлена на облік з кодом №2304-50000771974 від 07.04.2022. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та ІІІереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»). Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої\~статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга\~статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року К» 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій. У справі, що розглядається: факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню; наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою; метою встановлення факту вимушеного переселення з окупованої території України задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, права на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації є визначення статусу заявника та його доньки як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої Україною 03 липня 1954 року, з відповідними правовими наслідками; відповідно до частини першої\~статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Заявник, посилаючись на вказану норму закону, вказав на те, що причиною внутрішнього переміщення його з родиною з постійного місця проживання до іншого тимчасового місця проживання на території України (м. Запоріжжя Запорізької області), обумовлена саме збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Донецької області. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.2\~ст.61 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. території м. Ясинувата та тимчасової окупації м. Маріуполя Донецької області, де проживав заявник та його родина. Згідно із ч. 2\~ст. 2 ЦК України\~учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Як передбачено ч.1\~ст. 4 вказаного Закону\~факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково крім випадків, передбачених\~ст. 12 цього Закону. Згідно із ч.2\~ст. 4 цього Закону\~підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в\~ст. 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Відповідно до\~ст. 9 цього Закону\~внутрішньо переміщена особа має й інші, окрім визначених вказаною нормою, права, визначені\~Конституцією\~та законами України. Як передбачено\~ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~тимчасова окупація Російською Федерацією території України, в т.ч. Донецької області, незалежно від її тривалості є незаконною (ч.2). Згідно із ч.ч.5, 9\~ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходоліта додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів(Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Відповідно до висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 14.03.2018 року у справі № 363/2981/16-ц, аналогічно слідує, що відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. При цьому дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької області щодо тимчасової окупації грубо порушують принципи та норми міжнародного права, вчинені нею як державою-агресором та окупантом, що виключає застосування до неї судового імунітету та допускає можливість пред`явлення позову про відшкодування завданої особі внаслідок цього немайнової шкоди. Відповідно до абз.6\~Преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~та ч.2\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення права і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~датою початку тимчасової окупації території України є 20 лютого 2014 року. Згідно із\~ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької області, межі та перелік яких визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до Меж та переліку районів, міст, селищ і сіл, їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях (Указ Президента України від 07.02.2019 №32/2019) місто Ясинувата визначене тимчасово окупованою територією у Донецькій області. Відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленої Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015№ 337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 шляхом збройного захоплення та воєнної окупації Автономної Республіки Крим як невід`ємної частини України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року проголошенням контрольованими, керованими і фінансованими спецслужбами Російської Федерації озброєними бандитськими формуваннями створення «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» з подальшими бойовими діями терористів та наступним масовим вторгненням у серпні 2014 року на територію Донецьких та Луганських областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Зверненням до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженим\~Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VІІІ, Верховна Рада України повідомила про воєнну агресію з боку Російської Федерації, об`єктом якої вона залишається, серед іншого через забезпечення і підтримку терористичних атак, та про невиконання Росією своїх зобов`язань щодо дотримання загальновизнаних норм міжнародного права і вже досягнутих домовленостей попри злагоджені дипломатичні зусилля у різних форматах. За правилами\~ст. 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Фактичні обставини справи та викладені норми права свідчать, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника і його родини з окупованої території м. Ясинувата та м. Маріуполь відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією, можливе лише у судовому порядку. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявника і членів його сім`ї. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявника і його родини з частини окупованої Російською Федерацією території м. Ясинувата та м. Маріуполь, то суд виходить з того, що останні є громадянами України, до початку окупації проживали і були зареєстровані на території Донецької області, як повноправні громадяни своєї країни. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Ясинувата, а тому з липня 2014 року внаслідок окупаційних дій Російської Федерації проти України був змушений переїхати зі своєю родиною до м. Маріуполь Донецької області, змінивши власний побут та спосіб життя та в квітні 2022 року внаслідок окупаційних дій Російської Федерації проти України щодо окупації м. Маріуполь Донецької області, надалі переїхати зі своєю родиною до м. Запоріжжя Запорізької області. Заявник та члени його сім`ї переселилися з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення його статусу та членів його родини як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією\~Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. За таких обставин, доказів і міркувань суд вважає вимогу заявника про встановлення факту, що має юридичне значення, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved