Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] - заступник директора виконавчого регіональної філії з управління та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] - заступник директора виконавчого регіональної філії з управління та соціальної політики Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення працівника у виконанні трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] (далі- Позивач) працює на посаді старшого інспектора 1-ого відділу з 03.07.2018року. 06.12.2021 року представник відповідача 1 вручив Позивачу Лист- ознайомлення, без номера та без дати, про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19. З означеним листом позивач не погодилась, вважаючи що лист ознайомлення складений з грубим порушенням діючих норм законодавства, а саме: відсутні ознаки належно оформленого внутрішнього документа підприємства. 07.12.2021року представник відповідача 1 вручив Позивачу Наказ № 1030/ос від 07.12.2021 року Про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати (далі - оскаржувальний наказ). Позивач з наказом не погодився, про що є запис у документі. В оскаржувальному наказі зазначено, що його видано відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частина 2 статті 12 Закону України №1645-lll, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2021 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширення на тиреторії України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений коронавіруси SARS-COV-2" (пункт 41-6), наказом Міністерства Охорони Здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням з додатком, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" з додатком (в частині, що стосується АТ "Укрзалізниця"), та із урахуванням Листа - ознайомлення без № та без дати "Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19". Позивач не погоджується із оскаржуваним наказом, вважає його незаконним та таким, який підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує основоположне конституційне право Позивача на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею. Просять позовні вимоги задовольнити. Представником відповідача Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається про необгрунтованість позовних вимог, просить відмовити в їх задоволенні. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14.03.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду (а.с. 34-35). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13.12.2022 року закрито провадження підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 115-116). В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги просила задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо позовних вимог, просив відмовити. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено, що: [PERSON] працює на посаді старшого інспектора 1-ого відділу з 03.07.2018 року. 07.12.2021 року позивачу вручено Наказ № 1030/ос від 07.12.2021 року Про відсторонення від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати. Позивач з наказом не погодився, про що є запис у документі. В оскаржувальному наказі зазначено, що його видано відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частина 2 статті 12 Закону України №1645-lll, постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2021 року № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширення на тиреторії України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений коронавіруси SARS-COV-2" (пункт 41-6), наказом Міністерства Охорони Здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 "Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням з додатком, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави" з додатком (в частині, що стосується АТ "Укрзалізниця"), та із урахуванням Листа - ознайомлення без № та без дати "Про обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19". Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України, зазначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 43 Основного Закону України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З приписів Конституції України вбачається, що незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Зміст права на працю, закріпленого положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення (відсторонення) за будь-яких умов праці. Важливість основоположного права людини на працю та заробітну плату підтверджує стаття 48 Конституції України, яка підкреслює, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи, до яких належить право на працю, у тому числі на заробітну плату, за будь-яких умов не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України, до таких виняткових випадків Основний Закон відносить лише введення воєнного або надзвичайного стану. Причому згідно із приписами п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Обмеження права на працю, встановленого законом може бути здійснено винятково в умовах військового чи надзвичайного стану і виключно законом. Такий висновок підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020. Зокрема, у пункті 3.2 мотивувальної частини цього рішення Конституційний Суд України зазначає, що таке обмеження (конституційних прав і свобод) може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Конституційний Суд України у Рішенні від 04.09.2019 №6-р(II)/2019 у справі №3-425/2018(6960/18) констатував, що всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором. Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (зі змінами) про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України так званої гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, як підзаконний акт, не може встановлювати обмеження прав та свобод громадян, які визначені Конституцією та законами України. Уряд не має законодавчих повноважень на такі обмеження відповідно до статті 64 Конституції України. Пункт 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, який покладає на керівника-роботодавця обов`язок відсторонення працівників від роботи, суперечить статтям 6, 8, 43, 48, 64, 92 Конституції України, а тому не підлягає застосуванню. Оскаржуваний наказ порушує вимоги ст.ст. 21, 22, 24 Конституції України та ст. 21 Кодексу законів про працю України, п.п. 2, 6, 7 ч. 1 ст. 1, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Згідно із нормою статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За приписами статті 22 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Основним нормативно-правовим актом, який регулює трудові правовідносини в Україні, є Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Положеннями статті 2 КЗпП України держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню. Держава забезпечує права громадян на працю, у т.ч. на правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 51КЗпП України). Згідно із правилами стаття 21Кодексу законів про працю України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від багатьох чинників, у тому числі релігійних та інших переконань, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, за іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Зі змісту ч.ч. 1-3, 7 ст. 10 ЦПК України випливає, що суд,

Outcome: partial