Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Дніпровської міської ради про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язати вчинити певні дії. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 17 лютого 2021 року він звертався з клопотаннями №36/1043 та №36/1044 до відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів № [NUMBER] та № [NUMBER] в кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний», розташованого: [ADDRESS] . Згодом 15.06.2021 позивач подав клопотання № 36/3667 із проханням залишити без розгляду вищевказані клопотання. 30.08.2021 позивач звернувся із інформаційним запитом про результати розгляду заяви від 15.06.2021 № 36/3667. Жодних відповідей за вказаними заявами та запитом не отримав. Згодом 09.06.2022 позивач отримав копію рішення № 508/12 від 24.11.2021 про відмову у видачі дозволу на розробку проектів землеустрою в якому також зазначені номери клопотань позивача №36/1043 та №36/1044, які він просив залишити без розгляду. Зазначає, що вказана бездіяльність щодо його заяви від 15.06.2021 № 36/3667 порушує його немайнові права, відтак просить суд визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо заяви позивача від 15.06.2021 № 36/3667. Зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 15.06.2021 № 36/3667. Визнати незаконним порушення особистого немайнового права позивача щодо розгляду клопотань від 17 лютого 2021 року №36/1043 та №36/1044. Визнати незаконним та скасувати п. 1.2 рішення Дніпровської міської ради від 24.11.2021 № 508/12. Визнати незаконними відповіді від 09.06.2022 № 8/7-438 та від 28.08.2022 №Б-20/0-1/09-22. Зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача від 23.06.2021 № 36/3847 у відповідності до вимог Земельного кодексу та ЗУ «Про звернення громадян». Стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Відповідач скористався правом на подання відзиву в якому заперечував проти позовних вимог, зазначив, що відповіді на клопотання/запити/звернення позивача були надані, відтак позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 17 лютого 2021 року позивач звертався з клопотаннями №36/1043 та №36/1044 до відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельних ділянок по фактичному розміщенню гаражів № [NUMBER] та № [NUMBER] в кооперативі з будівництва та експлуатації колективних гаражів «Кипарисний», розташованого: [ADDRESS] . Згодом 15.06.2021 позивач подав клопотання № 36/3667 із проханням залишити без розгляду вищевказані клопотання. 30.08.2021 позивач звернувся із інформаційним запитом про результати розгляду заяви від 15.06.2021 № 36/3667. Жодних відповідей за вказаними заявами та запитом не отримав. Згодом 09.06.2022 позивач отримав копію рішення № 508/12 від 24.11.2021 про відмову у видачі дозволу на розробку проектів землеустрою на підставі клопотань позивача №36/1043 та №36/1044. Жодних доказів на підтвердження розгляду заяви позивача від 15.06.2021 № 36/3667 суду не надано та судом не встановлено. Відтак вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки відсутні відомості про задоволення або відмову в задоволенні вимог, викладених у клопотанні № 36/3667 від 15.06.2021. Розглядаючи вимоги позивача в частині визнання незаконним порушення особистого немайнового права позивача щодо розгляду клопотань від 17 лютого 2021 року №36/1043 та №36/1044; визнання незаконними відповідей від 09.06.2022 № 8/7-438 та від 28.08.2022 №Б-20/0-1/09-22 слід зазначити, що діючим законодавством не передбачено та у суду відповідно відсутні повноваження на визнання незаконними відповідей або визнання незаконним порушення особистого немайнового права позивача у контексті даного позову, а відтак вказані вимоги не підлягають задоволенню. Разом з цим не підлягає задоволенню вимога позивача про зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача від 23.06.2021 № 36/3847 у відповідності до вимог Земельного кодексу та ЗУ «Про звернення громадян», оскільки вона є похідною від вимоги про визнання незаконними відповідей від 09.06.2022 № 8/7-438 та від 28.08.2022 №Б-20/0-1/09-22 які були надані, як зазначає сам позивач саме на його заяву від 23.06.2021 № 36/3847, а відтак вказана заява розглянута про що позивачу надано відповідь. За нормою\~ст.1 Закону України "Про звернення громадян"\~громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до ч. ч. 1, 3\~ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Згідно ч. 1\~ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Крім того, слід зазначити, що згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 березня 2005 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позові не зазначено співвідношення розміру моральної шкоди позивача залежно від характеру та обсягу його душевних страждань, характеру майнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкість вимушених змін у суттєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням принципу змагальності, встановленому ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження його моральних страждань. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Вирішуючи спір у межах цих позовних вимог, з урахуванням установлених обставин, суд вважає, що позивачем не доведений факт заподіяння йому шкоди діями (бездіяльністю) саме відповідача. Відтак, твердження позивача частково знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial