Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовував тим, що житловий будинок за адресою : [ADDRESS] , належить йому на підставі договору купівлі-продажу майнових прав. Також зазначив, що відповідач, будучи зареєстрованою у вказаному будинку з березня 2019 року, жодного дня в будинку не мешкала. Метою реєстрації [PERSON] в будинку були лише ті обставини, що їй, як громадянці Республіки Молдова, необхідна була реєстрація для подовження терміну дії посвідки на проживання в Україні, тому дружина позивача [PERSON] звернулась до нього з проханням зареєструвати її сестру в будинку. Просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . У жовтні 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що житловий будинок по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та її рідної сестри [PERSON] , оскільки придбаний за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти. Але їх спільне життя не склалось, проживають окремо. Після припинення спільного проживання, неповнолітні діти залишились проживати разом з [PERSON] . Через наявність у дітей захворювань, за проханням сестри вона проживала разом з нею та допомагала у догляді за дітьми, у веденні домашнього господарства, оплатою комунальних послуг. Зареєстрована вона в будинку з 15 березня 2019 року за згодою як [PERSON] , так і [PERSON] . Правила сумісного проживання вона не порушувала. Після припинення спільного проживання, батько дітей міг вільно бачитись з дітьми, але у квітні 2020 року забрав дітей та вимагав у сестри згоду на відмову від будинку для повернення дітей. Але їй вдалось забрати дітей і на даний час вона перебуває з дітьми в Молдові. Тому відповідач змінив замки у будинку, та почав їй чинити перешкоди у користуванні будинком, де залишились її речі. Її відсутність у будинку є вимушеною, наявні поважні причини. Вказала також, у суді наявний спір щодо поділу майна подружжя, в тому числі й даний будинок. [PERSON] , як інший співвласник, категорично заперечує щодо зняття її з реєстраційного обліку та бажає, щоб вона проживала в будинку, їй не чинились перешкоди з боку відповідача [PERSON] . Вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просила суд усунути перешкоди для неї у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні зазначеним приміщенням та вселити її у вказане житлове приміщення. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні зазначеним приміщенням. Вселено [PERSON] в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року рішення районного суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2022 року справу прийнято до провадження судді Пінкевич Н.С., призначено підготовче судове засідання на 01 грудня 2022 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. 20 березня 2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника [PERSON] . Враховуючи висновки касаційної інстанції, вказала, що у будинку вона проживала, бо допомагала доглядати дітей своєї сестри. Між колишнім подружжям існує спір щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, де ухвалою суду накладено арешт на це будинок. Оскільки будинок придбаний у зареєстрованому шлюбі, тому власниками є [PERSON] та [PERSON] . А проти її проживання остання не заперечує. Щодо чинення перешкод у користуванні житлом, вона неодноразово зверталась до поліції, тому причини її не проживання є поважними. Також шлюб між нею та [PERSON] , тому іншого місця проживання в Україні не має. Також просила врахувати, що хоч на даний час вона перебуває в Молдові, але після закінчення війни планує повернутись та проживати тут. Просила позов [PERSON] задоволити. 10 травня 2023 року до суду надійшло клопотання представника позивача про залишення позову [PERSON] без розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2023 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку залишено без розгляду. У судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Федоренко О.П. позовні вимоги зустрічного позову підтримав. Просив позов задовлити. У судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Коротенко Є.О. проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справи судом встановлено, що з [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . На підтвердження чого подано суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №56543968 від 02 квітня 2016 року. На надходження позову: згідно довідки виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №330 від 20 травня 2020 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані з 15 березня 2019 року: [PERSON] , 1976 року народження (власник), [PERSON] , 1983 року народження (дружина), [PERSON] , 2015 року народження (донька), [PERSON] , 2010 року народження (син), [PERSON] , 1986 року народження (сестра дружини). \~ \~ \~ \~ Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). \~ \~ \~ \~Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що 24 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2020 у справі шлюб між ними було розірвано (справа № 369/14648/19). Після припинення спільного проживання між колишнім подружжям склались неприязні стосунки, в тому числі й щодо поділу житлового будинку [ADDRESS] (справа [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя №369/11120/20). На підтвердження доводів зустрічного позову [PERSON] подала декларацію від 21 жовтня 2020 року, посвідченою нотаріусом Республіки Молдова за реєстровим № 2-431, якою [PERSON] підтвердила обставини, викладені у зустрічній позовній заяві [PERSON] . Відповідно до листа Чабанівського відділу поліції Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 18 травня 2020 року № 23/109/1008-03/20 [PERSON] та [PERSON] зверталися 29 квітня 2020 року до органів поліції щодо того, що 29 квітня 2020 року [PERSON] почав чинити їм перешкоди у користуванні житловим будинком по [ADDRESS] , а саме: зламав замки у будинку та замінив їх на інші, встановив охоронну сигналізацію у будинку та не надає ключі від будинку Факт того, що [PERSON] є рідною сестрою колишньої дружини [PERSON] сторонами не заперечується. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy). Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даній справі існує спір між [PERSON] , який є власником житлового будинку, та [PERSON] , яка є рідною сестрою колишньої дружини [PERSON] [PERSON] , з приводу користування [PERSON] вказаним житлом. Скасовуючи судові рішення Верховний Суд вказав, що при повторному розгляді суду необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України. Так, положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 ЖК України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Права члена сім`ї, у тому числі і житлові, розглядаюся як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Щодо дотримання балансу між захистом права власності [PERSON] та захистом права [PERSON] на користування будинком. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення ЄСПЛ від 26 лютого 2002 року у справі «Кутцнер проти Німеччини»). При вирішенні спору суд враховує, що [PERSON] є рідною сестрою колишньої дружини [PERSON] [PERSON] та зареєстрована у спірному будинку з березня 2019 року зі згоди власника цього будинку [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 травня 2020 року № 330 та відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби в м. Києві та Київській області. Встановити чи фактично проживала остання у даному будинку не вбачається за можливе з поданих суду доказів. Подана декларація [PERSON] не може бути належним та допустимим доказом. Фактично є пояснення [PERSON] , які суперечать поясненням [PERSON] . Крім того, ця декларація [PERSON] суперечить нотаріально посвідченим заявам [PERSON] та [PERSON] . Подані докази суд до уваги не приймає, оскільки нотаріус посвідчує лише підпис особи, а не викладені в них факти, про що прямо вказують нотаріуси в них. Також встановлено, що [PERSON] не є та не була членом сім`ї [PERSON] , у спірному будинку з часу реєстрації у ньому ніколи не проживала разом [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 09 листопада 2021 року. Останній проживав за адресою, станом на 09 липня 2020 року: [ADDRESS] (відомості з обвинувального акту т.1 а.с.141-143). [PERSON] не надала доказів роздільного проживання з чоловіком за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Відсутні будь-які пояснення з даного приводу і [PERSON] , в тому числі яким чином сестра проживала з нею з 2019 року у будинку без чоловіка чи з чоловіком. Крім того, 13 лютого 2020 року між чоловіком [PERSON] [PERSON] та власником майна, в якому зазначено, що орендар буде мешкати зі своєю дружиною [PERSON] у орендованому житловому приміщенні. При вирішенні спору суд також враховує, що [PERSON] є громадянкою Республіки Молдова, які і її сестра [PERSON] та вже тривалий час виїхали до Молдови, де проживають, до України не повертались ( [PERSON] з 2020 року та [PERSON] з 14 лютого 2022 року). Доказів того, що позивачка має намір повернутись до України після закінчення воєнного стану, матеріали справи не містять (зокрема відсутні відомості про наявне нерухоме майно, роботи, доходу, шлюб розірваний, неповнолітні діти на території країни відсутні, тощо, пов`язаного саме з Україною). Тому пояснення [PERSON] , що вона має намір повернутись до країни, залишаються лиш поясненнями. Крім того, згідно витягу №1297 від 26 квітня 2023 року відділу реєстрації місця проживання громадян та формування і ведення реєстру територіальних громад за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані з 15 березня 2019 року: [PERSON] , 1976 року народження (власник), [PERSON] , 1983 року народження (дружина), [PERSON] , 2015 року народження (донька), [PERSON] , 2010 року народження (син). Відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] на час розгляду справи відсутні. З огляду на подані сторонами докази, встановлені судом обставини, відсутність доказів про чинення перешкод у користуванні майном, дійне бажання позивача вселитись до будинку, наявне право власності [PERSON] на майно, яке також не може обмежуватись правом користування іншою особою без достатніх правових підстав, суд приходить до висновку про дотримання пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, відповідність припинення права користування позивачки спірним житловим будинком такій пропорційності, та дотримано баланс між захистом права власності [PERSON] та захистом права [PERSON] на користування будинком, тому у задоволенні позовних вимог суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed