Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить скасувати арешт 1/4 ідеальної частки квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , який накладений 11.06.2007 Першою житомирською державною нотаріальною конторою (реєстраційний номер обтяження №5111966) на підставі постанови про накладення арешту на майно від 07.06.2007 СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області, та виключити вказане обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позов обґрунтовано тим, що вироком Богунського районного суду міста Житомира від 29.01.2008 по справі №11-234/2008 [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі статей 75, 104 та 76 КК України засудженого [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, та встановлено йому іспитовий строк 2 роки. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.03.2008 по справі №11-234/2008 вирок Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2008 щодо [PERSON] було змінено в частині завданих потерпілому матеріальних збитків, а саме визначено, що потерпілому були завдані матеріальні збитки в розмір 2\~023,83 грн та стягнуто із засуджених у дольовому порядку на користь потерпілого у відшкодування моральної шкоди по 1 050 грн з кожного. В межах досудового розслідування у кримінальному провадженні №06/070742 слідчим відділом Житомирського МВ УМВС України у Житомирській області 07.06.2007 було винесено постанову про накладення арешту на майно, якою було накладено арешт на зареєстровану за позивачем ідеальну частку квартири [ADDRESS] . Позивач відбув покарання. Його судимість погашена у порядку, що визначений нормами КК України. Станом на дату подання позовної заяви до суду позивач є мобілізованим та несе службу, що безпосередньо пов`язана зі стримуванням та відсіччю збройної агресії рф проти України. Разом з тим, відповідно до інформаційної довідки №333678443 від 26.05.2023, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні відомості про те, що 11.06.2007 Першою житомирською державною нотаріальною конторою під №5111966 на підставі постанови про накладення арешту на майно від 07.06.2007 СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області було накладено арешт на 1/4 ідеальну частку в квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачу. Право спільної сумісної власності позивача на означену частину квартири підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 08.06.1999. Позивач вказує, що оскільки 1/4 частка квартири [ADDRESS] перебуває під обтяженням, позивач та інші співвласники квартири не можуть вчинити дії, що пов`язані із розпорядженням даним нерухомим майном. Таким чином, накладений в рамках завершеного кримінального провадження за постановою слідчого арешт порушує право власності позивача. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.07.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 07.08.2023 представником відповідача Панасюк Г.Л. до суду поданий відзив, у якому вказано, що позовна заява [PERSON] є безпідставною та необґрунтованою. Заперечення проти позову представник відповідача обґрунтовує тим, що ГУНП в Житомирській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником УМВС України в Житомирській області. Також представник відповідача вважає, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, тому у задоволенні позову просить відмовити. Інших заяв по суті справи до суду не надійшло. Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Згідно з ч. 5 ст.279\~ЦПК\~України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 08.06.1999 (а.с. 11-12). Постановою слідчого Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області Будім І.В. від 07.06.2007, у межах кримінального провадження №06/070742, накладено арешт на зареєстровану за [PERSON] 1/4 ідеальної частини квартири [ADDRESS] (а.с. 18). Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2008 у справі №1-73/08 [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі статей 75, 104 та 76 КК України засудженого [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, та встановлено йому іспитовий строк 2 роки (а.с. 31-36). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.03.2008 по справі №11-234/2008 вирок Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2008 щодо [PERSON] змінено в частині визначення завданих потерпілому матеріальних збитків, визначено, що потерпілому були завдані матеріальні збитки в розмір 2\~023,83 грн та стягнуто із засуджених у дольовому порядку на користь потерпілого у відшкодування моральної шкоди по 1 050 грн з кожного (а.с. 13-17). Згідно з даними автоматизованої системи виконавчих проваджень, незавершені виконавчі провадження відносно [PERSON] на виконанні у відділах державної виконавчої служби відсутні (а.с. 49). У єдиному реєстрі боржників інформація щодо [PERSON] відсутня (а.с. 50). Згідно з даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо 1/4 ідеальної частини квартири [ADDRESS] , зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №5111966, яке зареєстровано 11.06.2007 реєстратором Перша житомирська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова про накладення арешту на майно, б/н, від 07.06.2007 СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області, лейтенант міліції Будім І.В. (а.с. 20-21). Щодо посилання представника відповідача на те, що Головне управління Національної поліції України у Житомирській області є неналежним відповідачем у даній справі, суд зазначає наступне. Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів МВС" від 16.09.2015 №730\~передбачено ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та створення Головного управління Національної поліції в Житомирській області. В силу\~ст. 1 Закону України "Про міліцію"\~міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Згідно\~зі ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію"\~Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Зміст наведених законів дає підстави для висновку, що основні завдання та функції держави, які покладались на міліцію та поліцію є тотожними, однорідними. З аналізу положень\~Закону України "Про Національну поліцію"\~слідує висновок, що у зв`язку з його прийняттям проводилась реорганізація юридичних осіб публічного права. На місце ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів утворено Головне управління Національної поліції в Житомирській області з відповідними структурними підрозділами, на які законом покладені аналогічні функції, що полягають у забезпеченні охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Отже, твердження відповідача, що поліція в Україні не є правонаступником міліції, а тому Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області є безпідставними, а заявлення даного позову до Головного управління Національної поліції України у Житомирській області є обґрунтованими, так як спрямоване на ефективне відновлення порушених прав позивача. Щодо вирішення спору по суті. За загальним правилом статей\~15,\~16 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч.1\~ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зазначений висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 757/23139/18 (провадження № 61-14832св19). Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права та є різновидом негаторного позову (п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18). Судом встановлено, що позивач є власником частини квартири, на яку накладено арешт. Відповідно до\~ ст.41 Конституції України\~кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною 1\~статті 316 ЦК України\~передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України\~закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У справі, яка розглядається, позивач просить скасувати арешт нерухомого майна, накладений у межах кримінального провадження за правилами\~КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9\~розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року\~арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.\~\~ Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої\~статті 5 КПК України\~2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього\~Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами\~КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.1.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20). Статтею 124 Конституції України\~передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього\~Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя\~статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша\~статті 19 ЦПК України). Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами\~КПК України\~1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому\~КПК України 1960 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або\~КПК України 2012 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами\~КПК України\~1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами\~КПК України\~2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому\~статтею 174 цього Кодексу\~(пункти 51, 52). В оцінці доводів позову судом враховано, що кримінальне провадження, у межах якого накладено арешт на належне позивачу майно, було завершене на момент набрання чинності\~КПК України 2012 року, з огляду на що суд вбачає наявність підстав для скасування арешту. При цьому, суд наголошує, що статтями 12,\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач наведені позивачем обставини не спростував. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження, та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасування арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить позивачу, при цьому, арешт майна порушує права власності як позивача, так і інших співвласників майна, оскільки вони позбавлені можливості вільно розпоряджатися своєю власністю. Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. Судом враховується, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює\~\~Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~(далі - Закон України № 1952).\~\~ Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26\~\~Закон України № 1952\~(в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що, на відміну від частини 2 статті 26\~зазначеного Закону\~у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі\~\~судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом припинення обтяження речових прав на нерухоме майно. На підставі\~ст. 141 ЦПК України, оскільки судом задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати з оплати судового збору.

Outcome: approved