Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.03.2014 року було стягнуто з неї на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» заборгованість в загальній сумі 648 913, 62 доларів США, видано виконавчий лист. Національним банком України було відкликано банківську ліцензію АТ «Брокбізнесбанк» та прийнято рішення про його ліквідацію. 15.10.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи АТ «Брокбізнесбанк». 15.04.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» та АТ «Брокбізнесбанк» було укладено договір про відступлення права вимоги № 308, за яким відступлено право вимогу за кредитним договором № 07Ф-296 від 27.12.2007 року, який було укладено між позивачкою та АТ «Брокбізнесбанк». Вважає вказаний договір договором факторингу та просить визнати його недійсним, оскільки уповноважені особи як Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, так і ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» не мали права підписувати вказаний договір, вказаний договір є фактично договором факторингу, оскільки предметом його договору є грошові вимоги до боржника, а сам договір є платним, отже ведення діяльності з надання послуг факторингу, який передбачає проведення валютних операцій, потребує отримання фінансовою установою ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями, а ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» таку ліцензію не отримувало. Таким чином, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить визнати недійсним договір № 308 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15.04.2019 року, Додаткову угоду від 23.04.2019 року № 1 до договору № 308, акт прийому-передачі № 3.1 від 23.04.2019 року до договору № 308 про відступлення права вимоги від 15.04.2019 року, укладені між АТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс». 08.12.2021 року від відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність укладеного між Банком (перинним кредитором) і ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» (новим кредитором) договору про відступлення права вимоги. Вказаний договір є по суті договором купівлі-продажу прав вимоги (оплатним договором), а не договором факторингу, оскільки жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження іншої сторони, тому покупець права вимоги не повинен обов`язковому порядку мати статус фінансової установи та ліцензію. Просив відмовити в задоволенні позову. 07.12.2021 року від ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними з аналогічних міркувань, викладених у відзиві Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 30.12.2021 року від позивачки надійшла відповідь на відзив ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс», в якій позивачка не погоджується із доводами відповідача та наполягає на задоволенні своїх вимог. 04.01.2022 року від позивачки надійшла відповідь на відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якій вона не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві та наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Бойков О.С. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» адвокат Гончаренко С.М. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2014 року у справі № 758/9149/13-ц задоволено позов ПАТ «Брокбізнесбанк» та стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість в загальній сумі 648 913,62 доларів США, що по курсу НБУ станом на 21 березня 2013 року становить 5 186 766,56 грн, та 3 441,00 грн судового збору. На підставі виданого 10 грудня 2014 року Подільським районним судом м. Києва на виконання вищевказаного заочного рішення виконавчого листа № 758/9149/13-ц 21 січня 2015 року старшим державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві Новак Г.М. було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. 15 квітня 2019 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» Міхно С.С. та ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» за результатом відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-02-27-000125-b від 22 березня 2019 року, укладено договір № 308 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним портфелем у кількості 725 кредитних договорів, відповідно до пункту 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні йому, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців, поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників. В цей же день підписано додаток № 1 до договору № 308 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 квітня 2019 року, в якому зазначено реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, а саме у пункті 708 боржником значиться [PERSON] за кредитним договором № 07Ф-296 від 27 грудня 2007 року. Втім, у вказаному пункті було допущено описку та зазначено неправильну дату кредитного договору - 27 грудня 2007 року замість правильної дати - 26 грудня 2007 року. 23 квітня 2019 року між банком та заявником було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 308 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 квітня 2019 року, згідно якої внесено зміни в додаток № 1 до цього договору з метою усунення допущених технічних описок, зокрема, щодо дати кредитного договору № 07Ф-296 та зазначено правильну дату цього договору - 26 грудня 2007 року. Вказані обставини встановлені ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.12.2021 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДептФінанс» про заміну сторони стягувача у виконавчому листі, заінтересовані особи: стягувач - публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», боржник - [PERSON] , які залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2022 року та постановою Верховного Суду від 25.01.2023 року. Пунктом 2.2. договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 308 від 15.04.2019 року передбачено, що ТОВ «Фінансова компанія«Депт Фінанс» набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, право вимагати та отримувати платежі за гарантією (якщо така видавалась), відшкодування за договором страхування, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку № 1 до цього Договору. Права кредитора переходять до ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов?язки; підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторіна бо інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним. Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов?язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов?язок доведення наявності обставин, з якими закон пов?язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов?язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов?язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов?язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов?язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків (частина перша статті 626 ЦК України). Судом встановлено, що відступлення права вимоги за кредитним договором відбулося в межах процедури ліквідації АТ «Брокбізнесбанк». Пунктом 5.11. розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 5 липня 2012 року № 2 (далі - Положення № 2), як спеціального нормативного акту, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури, унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов?язку у конкретному зобов?язанні; 2) таке зобов?язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов?язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов?язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов?язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов?язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)). Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов?язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)). З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. За протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-02-27-000125-b від 22.03.2019 року відбулись електронні торги активів (майна) ПАТ «Брокбізнесбанк», ціна продажу лоту 15 682 450 грн., переможець ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс». Відповідно до платіжного доручення № 603 від 10.04.2019 року ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» сплатило банку за пул активів згідно протоколу електронних торгів 15 682 450 грн. Судом встановлено, щовідповідно до пункту 2.2. договору про відступлення прав вимоги ТОВ «Фінансова компанія«ДептФінанс» набуло усіх прав кредитора за кредитним договором. Права кредитора перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)). Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)). Договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за його ознаками є договором, за якими у зобов?язанні за кредитним договором АТ «Брокбізнесбанк» замінено на нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс». Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, такий договір по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії). Договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги, укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України, суб?єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а тому для його укладення не вимагається наявність у ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс», як нового кредитора, ліцензії на право здійснення фінансових послуг факторингу. Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11. Крім того, подібна правова позиція міститься і в постанові Верховного суду від 15.06.2022 року у справі № 552/6343/18. Крім того, суд зазначає, що 07.05.2021 року [PERSON] зверталась до ТОВ «Фінансова компанія «ДептФінанс» про проведення реструктуризації зобов`язань щодо споживчого кредиту, наданого в іноземній валюті, що, на думку суду, свідчить про визнання позивачкою новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія ДептФінанс». Посилання сторони позивача на відсутність в уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно С.С. права підписувати договір про відступлення права вимоги є неспроможними, оскільки відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 31.05.2017 року № 2227 повноваження ліквідатора АТ «Брокбізнесбанк», у тому числі із підписанням усіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку делеговано Міхну С.С. з 06.06.2017 року. Повноваження даного ліквідатора було продовжено з 11.06.2018 року по 10.06.2019 року включно відповідно до рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.06.2018 року № 1587, а договір про відступлення права вимоги укладено 15.04.2019 року, тобто в межах строку дії повноважень ліквідатора. Оскільки суд не вбачає підстав для визнання договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15.04.2019 року недійсним, а вимоги позивачки про визнання недійсним додаткової угоди від 23.04.2019 року № 1 до договору № 308, акт прийому-передачі № 3.1. від 23.04.2019 року до Договору № 308 є похідними і взаємопов`язані з вимогою про визнання договору про відступлення, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed