Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в сумі 399 600 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25 листопада 2020 року відповідачка [PERSON] взяла в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 37000 (тридцять сім тисяч) гривень, про що написала розписку, зобов`язавшись повернути ці кошти позивачу в строк до 05 березня 2021 року. Сторони договору домовились, що позичальник зобов`язується у випадку неповернення коштів до зазначеного дня, тобто з 6 березня 2021 року заборгованість буде зростати щоденно на 2% . Своїх зобов`язань перед позивачем по вчасному поверненню отриманих в борг коштів та відсотків [PERSON] не виконує. На звернення повернути борг [PERSON] уваги не звертає, але обіцяє, що якщо у неї будуть гроші вона борг поверне. У договорі позики, укладеного між ним та відповідачкою зазначені 2 відсотки в день у разі невчасного виконання взятого на себе зобов`язання по поверненню коштів. Всього сума боргу з врахуванням тіла позики та процентів на 11 липня 2022 року разом складає 399600 грн., з яких 37 000 (тридцять сім тисяч) грн тіло позики, а два відсотки в день від тіла позики дорівнює 740 грн, станом на 11 липня 2022 року термін прострочення боргового зобов`язання складає 490 днів. Тому борг становить 490х740=362600 грн. + 37000=399 600 грн. Представник позивача 15.11.2022 подала відзив до суду, у якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з того, що розписку, яку надав позивач, відповідачка не писала і нею не підписувалася. Після отримання відзиву на позовну заяву, позивач надав відповідь, у якій зазначив про те, що перед написанням розписки 25.11.2020 [PERSON] позичила у нього 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, про що написала 02.11.2020 розписку власноручно, вписавши поручителів, з терміном повернення 11 листопада 2020 року. 4 листопада 2020 року [PERSON] позичила у нього ще 5000 (п`ять тисяч) гривень з терміном повернення 11 листопада 2020 року, борг був оформлений розпискою, написаною власноручно позичальницею. 20 листопада 2020 [PERSON] позичила у нього ще 10000 (десять тисяч) гривень з терміном повернення 26 листопада 2020 року, борг був оформлений розпискою, написаною власноручно позичальницею. Таким чином з четвертого листопада 2020 року по двадцяте листопада 2020 року [PERSON] позичила у нього 30000 (тридцять тисяч) гривень. Домовляючись про укладання між нами договору позики, вони визначились, що у разі неповернення боргу, борг буде зростати щоденно на два відсотки, станом на 25 листопада 2020 року становили плюс сім тисяч гривень. Загальна сума боргу 37 000 (тридцять сім тисяч) гривень була підтверджена розпискою, яку [PERSON] підписала 25.11.2020 року, зобов`язуючись повернути борг до 5 березня 2021 року. Останння 06.01.2022,10.01.2022 та 01.02.2022 перерахувала на його банківську картку по 5000 грн. Таким чином відповідачка підтвердила існування боргових зобов`язань перед позивачем. Вказану у розписці поручителем [PERSON] він знав особисто і саме на її прохання він позичав кошти відповідачці. [PERSON] взяла на себе зобов`язання у разі неповернення боргу [PERSON] сплатити борг особисто. [PERSON] як і інший, зазначений у розписці поручителем [PERSON] , померли. Після проведення судом почеркознавчої експертизи представник відповідача направила додаткові пояснення, в яких зазначила, що позивачем не надано доказів отримання відповідачем коштів. Форма і зміст розписки не відповідають нормам закону, оскільки розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, окрім інших умов, має містити вказівку на зобов`язання боржника повернути грошові кошти або речі, які є предметом позики. Не відомо при яких обставинах було зроблено підпис відповідача, так як розписка не написана особисто відповідачем. Оглядаючи розписку, можна сказати, що текст розписки написаний темною чорною ручкою, а підпис і дата - світлою. А тому є сумнів, що текст розписки як і частково дані свідків і підпис писалися в один день. Позивач коментує, що текст розписки написаний ним, так як у відповідача не було з собою окулярів і вона не могла писати (так як відповідач має поганий зір - вона без окулярів не обходиться в побуті). І тому відповідач не могла просити за неї написати розписку. А відповідач стверджує, що таку суму, з такими відсотками - вона б ніколи би не позичала б. А якщо у відповідача не було окулярів і вона не бачила, що написано в розписці - то підписати вона могла любу суму з любими відсотками, а позивач міг їй сказати ( озвучити, що написано в розписці), що в розписці він написав 1000 грн, а не 37000 грн з відсотками. Позивач додав до матеріалів справи розписки, які написані особисто відповідачем і по яких відповідач повернув кошти. І потреби писати за відповідача ніколи не було. При подачі позову до суду - позивач ввів в оману суд - вказавши, що розписка написана особисто відповідачем і лише тільки після того, як було заявлене клопотання про проведення почеркознавчої експертизи - позивач зізнався, що розписка написана позивачем. Цей факт наводить на сумнів - при яких обставинах була написана розписка, і яким чином з`явився підпис відповідача на розписці. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та інших заявах, поданих позивачем по суті спору. Позивач уточнив свої позовні вимоги, зазначивши, що відсотки, за період з 26.11.2020 по 03.11.2023 за 1073 днів складають: 600 х1073 = 643 800 грн, та з урахуванням повернення 15 000 грн. становлять 628 800 грн. Загальна сума боргу на 03.11.2023. з відсотками складає: 30 000 + 7 000 + 628 800 = 665 800 грн. Судові витрати станом на 11.07. 2022 складали 3 996 грн (судовий збір) + 6 000 (адвокатські послуги) = 9996 грн, а на 03.11.2023 складають 12 658 грн. Тому борг з відсотками та судовими витратами складає 678458 грн, які він просить стягнути з відповідача. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Зазначила, що позивач сам підтвердив, що за розпискою від 25.11.2020 гроші відповідачці не передавалися, а інші, надані позивачем розписки про передачу коштів у борг відповідачу, не є предметом цього судового розгляду. Розписку від 25.11.2020 відповідач особисто не писала, при яких обставинах на цій розписці був поставлений її підпис пояснити не може. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає чатковому задоволенню з таких підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини: [PERSON] отримала в борг у [PERSON] 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, про що надала 02.11.2020 розписку, де зазначено термін повернення 11 листопада 2020 року (а.с.56). 4 листопада 2020 року [PERSON] позичила у [PERSON] ще 5000 (п`ять тисяч) гривень з терміном повернення 11 листопада 2020 року, про що надала розписку (а.с.57). 20 листопада 2020 [PERSON] позичила у позивача ще 10 000 (десять тисяч) гривень з терміном повернення 26 листопада 2020 року, борг був також оформлений розпискою (а.с.58). Згідно оригіналу розписки від 25 листопада 2020 року відповідачка [PERSON] взяла в борг у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 37000 (тридцять сім тисяч) гривень, зобов`язавшись повернути ці кошти позивачу в строк до 05 березня 2021 року. У випадку прострочення виконання зобов`язання з 06 березня 2020 зобов`язувалася до суми боргу додавати 2% в день (а.с.5). Оригінали цих розписок на момент подання позову до суд знаходилися у позивача. Відповідно до ст. ст. 1046 - 1050 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, вищезазначені письмові розписки від 02, 04 та 20 листопада 2020 року, про отримання грошових коштів, складені власноручно відповідачем [PERSON] , відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на переконання суду є письмовою формою договору позики, які підтверджують факт укладення такого договору і передачі грошових коштів відповідачу. Доказів на спростування цих обставин сторона відповідача не надала. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з пояснень самої [PERSON] від 07.10.2022, які направленні відповідачем на електронну адресу суду, остання не заперечувала отримання у [PERSON] у борг коштів в сумі 30000 грн, з яких 15 000 грн вона повернула (а.с.30). Тому суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що предметом позовних вимог може бути лише подана позивачем розписка від 26.11.2020, а інші розписки не можуть бути розглянуті судом на підтвердження укладення сторонами договору позики. Також не заслуговують на увагу доводи представника відповідача, що оскільки кошти за вказаною розпискою не передавалися, тому договір позики між сторонами є неукладеним. За частиною 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ст. 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). У випадках, передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань. Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу). Під новацією слід розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка представляє собою домовленість сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами. Тлумачення частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що не виключається за домовленістю сторін заміна первісного зобов`язання, яке виникло на підставі договору позики, новим позиковим зобов`язанням між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року в справі № 462/5457/17 (провадження № 61-3742св23). Тому суд погоджується з доводами позивача, що метою написання розписки від 25.11.2020 було врегулювання розміру заборгованості за попередньо укладеними договорами позики. Відповідач заперечувала написання нею указаної розписки, у зв`язку з чим за клопотанням представника відповідача суд призначив судово-почеркознавчу експертизу. За висновком судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 17.08.2023 №СЕ-19/111-23/32894-ПЧ ( а.с.117-121) підпис від імені [PERSON] в оригіналі розписки від 25 листопада 2020 року виконаний [PERSON] . Після ознайомленням з висновком експерта відповідачка продовжувала заперечувати дійсність указаної розписки, однак логічного пояснення при яких обставинах на ній був зроблений її підпис не надала. Позивач стверджував, що розписку було написано ним власноручно, а відповідач, ознайомившись з її змістом, поставила свій підпис. Таким чином, суд вважає встановленим факт виникненням між сторонами позикового зобов`язання та передачі [PERSON] у позику [PERSON] коштів в сумі 30 000 грн, що підтверджується дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності. Відповідач не надала суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України. Щодо зазначеної у вказаній розписці суми заборгованості - 37 000 грн, позивач пояснив, що 7000 грн він нарахував як відсотки за попередньо укладеними договорами позики. В цій частині суд вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки у попередніх розписках відповідача від 02, 04 та 20 листопада 2020 року відсутня узгоджена сторонами умова договору позики про сплату відсотків за користування коштами та її розмір. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згідно з ч.3 цієї статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримання виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про неповернення йому відповідачем наданих у борг грошових коштів вказав на наявність у нього оригіналів розписок про їх отримання від боржника. Водночас позивач підтвердив факт повернення йому відповідачем частини боргу за договором позики в розмірі 15 000 грн, шляхом перерахування коштів на його банківську карту ( а.с. 69-71,73). Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача частини заборгованості за договором позики від 25.11.2020 у сумі 15 000 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки відсотків за неповернення в строк, визначений договором, боргу в сумі 2 % в день від тіла кредита та врахування судом сплачених відповідачем коштів у сумі 15 000 грн в рахунок відшкодування відсотків, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили, що позика повинна бути повернута позичальником до 05 березня 2021 року. Проценти за користування коштами на строк дії договору позики сторонами не обумовлювався. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказане свідчить, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, а саме після 05 березня 2021 року. Права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.. Однак вимог про застосування наслідків прострочення грошового забезпечення відповідно до ст. 625 ЦК України позивач не заявляв. Також суд зазначає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Такі умови не повинні бути суперечливими. Зазначене в розписці зобов`язання відповідача в разі прострочення додавати до суми боргу 2% в день є неконкретним ( не вказано відсоток від якої суми, порядок нарахування відсотків ). Також умовами договору не визначено, що сплачені позичальником в рахунок погашення боргу кошти в першу чергу будуть зарахуватися на погашення вказаних відсотків. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача процентів за користування позикою за межами строку дії договору позики. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 6658 грн належить стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( 15000*6658/665800) =149,80 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За приписами до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В матеріалах справи містяться достатні дані для вирішення питання щодо стягнення судових витрат. Встановлено, що позивач [PERSON] 05.07.2022 уклав з Адвокатським об`єднанням «Коновал та партнери» Договір про надання правничої допомоги (а.с. 7-11). Відповідно до договору сторони погодили, що гонорар, що буде сплачено клієнтом Адвокатському об`єднанню за надані послуги правничої допомоги становить 6000 грн. Позивачем за надані послуги АО «Коновал та партнери» (адвокат якого Коновал П.В. представляв інтереси позивача у суді) сплачено винагороду в сумі 6 000 грн (характер правничої допомоги: підготовка та складання позовної заяви, консультації та вивчення документів), що підтверджується актом наданих послуг від 13.07.2022 (а.с.12), ордером, виданому адвокату Коновалу П.В. від 11.07.2022 на представництво інтересів позивача у суді (а.с.14) , квитанцією №22 від 14.07.2022 про оплату за адвокатські послуги (а.с. 15). Враховуючи викладене, з урахуванням того, що вимоги позивача [PERSON] були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог, 15000*6000/665800= 135 грн.

Outcome: partial