Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 липня 2023 року за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилалася на те, що 05 квітня 2008 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. [INFO] в зареєстрованому шлюбі народилася донька, [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Відповідно до характеристики приватного закладу загальної середньої освіти «Дніпровський ліцей «ІТ СТЕП СКУЛ ДНІПРО» Дніпропетровської області» від 15 травня 2023 № 45 [PERSON] навчається у ліцеї з 6-го класу. Має добрий загальний розвиток. За весь час навчання [PERSON] у школі батько дитини, [PERSON] , не цікавився успіхами дитини, не приймав активної участі в шкільному житті дитини, всі фінансові витрати (плата за навчання, харчування, екскурсії) сплачувала матір дитини, [PERSON] . Доньці, [PERSON] , 14 років. [PERSON] вважає своїм батьком чоловіка позивача [PERSON] , з яким позивач одружена з 13 березня 2015 року. Біологічного батька, [PERSON] , [PERSON] не пам`ятає. [PERSON] , надав нотаріально завірену заяву від 03 травня 2023 року, зареєстровану в реєстрі за № 874, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Буцьких О.О. Соболевський О.О. в заяві зазначив, що не проживає з донькою, [PERSON] , з 2009 року. Вихованням та матеріальним забезпеченням дитини не займається; не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки, [PERSON] та просить суд і органи опіки та піклування вирішувати питання про позбавлення його батьківських прав без його участі. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Кудрявцевій Т.О. (а.с.22). Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2023 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. (а.с.25). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.32-33). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.34-35). До суду 13 липня 2023 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.34-35). Ухвалою судді від 13 липня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Адміністрація Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. (а.с.36-37). 16 жовтня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с.61-62). Представник позивача 31 жовтня 2023 року надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Позивач 13 вересня 2023 року подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. (а.с.52). Відповідач в судове засідання не з`явився, 13 вересня 2023 року надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, проти позбавлення батьківських прав не заперечував. Третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпропетровської міської ради, як органу опіки і піклування 31 жовтня 2023 року надала заяву про слухання справи за їх відсутності, просила позовні вимоги задовольнити. Таким чином, суд вважає за можливе на ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 квітня 2008 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. (а.с.14-15). Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 22 жовтня 2008 року виданий Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. (а.с.12). Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2011 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.16), даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. (а.с.17). В матеріалах справи містяться письмові пояснення малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в яких зазначено, що з батьком остання не спілкується, біологічний батько участі в її житті не приймає, своїм батьком вважає чоловіка матері - [PERSON] . (а.с.18). Крім того в матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява відповідача, [PERSON] , від 03 травня 2023 року, зареєстрована в реєстрі за № 874, в якій він не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON] . (а.с.19). Відповідно до характеристики приватного закладу загальної середньої освіти «Дніпровський ліцей «ІТ СТЕП СКУЛ ДНІПРО» Дніпропетровської області» від 15 травня 2023 № 45 [PERSON] навчається у ліцеї з 6-го класу. Має добрий загальний розвиток. За весь час навчання [PERSON] у школі батько дитини, [PERSON] , не цікавився успіхами дитини, не приймав активної участі в шкільному житті дитини, всі фінансові витрати (плата за навчання, харчування, екскурсії) сплачувала матір дитини, [PERSON] . (а.с.19). В матеріалах справи також міститься висновок адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] . (а.с.55-56). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини Відповідно до ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 23 - 1 ЗУ «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, у цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. При цьому, судам акцентовано увагу на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходу впливу. Суд вважає, що стороною позивача надано достатні докази, які свідчать про наявність виняткових обставин, з якими закон пов`язує можливість позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітніх дітей. Окрім того відповідачем подано заяву в якій він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно його доньки. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що за умов зміни (виключення) обставин, які стали підставою позбавлення батьківських прав, при додержанні порядку, встановленому ст. 169 СК України відповідач має право звернутися з позовом про поновлення батьківських прав відносно доньки. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 184 СК України передбачено, що cуд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Крім того, частина 2 ст. 184 СК України визначає, що розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. 184 СК України, суд приходить до висновку, що відповідач у змозі сплачувати на утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2 833 грн., щомісячно на утримання [PERSON] , на користь [PERSON] , що підлягає індексації відповідно до закону. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідачів на користь позивача на утримання дітей з 29 травня 2023 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав, які б вказували на можливість відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, та стягнення аліментів оскільки, наявні у справі докази свідчать про неналежне виконання батьком своїх обов`язків без поважних причин, фактичне ухилення від їх належного виконання, а відтак суд вважає обґрунтованими та доведеними підстави позовних вимог про позбавлення батьківських прав і приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав в повній мірі відповідатиме інтересам малолітньої дітини, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved