Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Лукашенка Є.О. звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 190159080000 та припинити спільну сумісну власність на дану квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 17.07.2015 між сторонами було укладено шлюб. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . У період перебування сторін у шлюбі ними було придбано квартиру, загальною площею 62,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Вартість квартири на момент подачі позову складає 585 435,20 грн. Ухвалою суду від 20.10.2022 постановлено відкрити загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 20.10.2022 постановлено накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 190159080000, загальною площею 62,6 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на підставі Договору купівлі-продажу. Ухвалою суду від 18.11.2022, яка відображена у протоколі судового засідання, до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, який подано представником відповідача адвокатом Осадчою Н.О. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позову з огляду на таке. Так, дійсно 17.07.2015 між сторонами було укладено шлюб. 24.05.2018 на підставі договору купівлі-продажу відповідачем було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якої на той час складала 1 147 520,00 грн. Відповідач стверджує, що спірна квартира придбана виключно за його особисті кошти. Окремо відповідач зауважує, що завжди утримував дружину і їхню спільну дитину. Сторони разом з дитиною продовжують проживати разом в спірній квартирі. Відповідач вказує, що позивач не працювала до шлюбу та після його укладення, та й в тому числі до моменту придбання квартири. В той же час, відповідач працював, отримував достатньо високу заробітну плату, внаслідок чого мав постійні заощадження, з яких придбано два автомобілі тощо. Відповідач мав власні заощадження, які відкладав протягом всієї своєї праці до шлюбу з метою купівлі в майбутньому своєї власної квартири. Відповідач мав відкриті банківські рахунки, на яких зберігав свої депозитні кошти в сумі 15 000 доларів США. Окрім того, всі ремонтні роботи в спірній квартирі, які відбувались протягом 2018-2020 років здійснювалися виключно за кошти, які належали відповідачу до шлюбу. Отже, відповідач стверджує, що спірна квартира придбана за кошти, які належали йому особисто, а тому спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу. 20.12.2022 представником позивача адвокатом Лукашенком Є.О. до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву. Так, представник відповідача зазначає, що спірна кватира придбана під час перебування сторін у шлюбу. Твердження відповідача про те, що позивач ніколи не працювала не відповідають дійсності, оскільки позивач отримувала державну соціальну матеріальну допомогу, інші соціальні виплати з відповідних бюджетів, заробітну плату в ТОВ «ВОВК ГРУП», управління освіти Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, крім того, має спеціальність «Швея» та певний час працювала без офіційного працевлаштування. Звертає увагу суду, що позивач мала заощадження, що підтверджується депозитним договором та квитанціями про внесення на депозитний рахунок грошових коштів. Відповідно до п. 12 Договору купівлі-продажу від 24.05.2018 відповідачу було роз`яснено нотаріусом зміст ст.ст. 57-74, 97 Сімейного кодексу України. Квартира придбавалась виключно в інтересах сім`ї та є об`єктом спільної сумісної власності. Ухвалою суду від 23.12.2022, яка відображена у протоколі судового засіданні, було прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. 22.12.2022 [PERSON] через свого представника адвоката Осадчу Н.О. звернувся із зустрічною позовною заявою до [PERSON] . Просить суд ухвалити рішення, яким визнати такою, що є особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19015908000), жилою площею 42,4 кв.м., загальною площею 62,6 кв.м. Вимоги зустрічного позову обґрунтовує тим, що спірна квартира хоча і придбана під час перебування сторін у шлюбі, однак, виключно за кошти чоловіка - позивача за зустрічним позовом. Окрім доводів, зазначених у відзиві на позовну заяву, представник позивача за зустрічним позовом зазначала наступне. Так, позивачем вносилися до банківських установ власні грошові кошти в якості депозитів з метою їх накопичення задля купівлі власної квартири. 16.09.2014 між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір №11000324773302 про відкриття комплексного розрахунково-касового обслуговування банківського рахунку фізичної особи, на який внесено грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США. 16.07.2015 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено договір №2377086 про відкриття та обслуговування рахунку, на який внесено грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США. 31.05.2016 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено договір №144558926 на вклад «гнучкий» про внесення останнім на депозитний рахунок грошових коштів в розмірі 10 000,00 доларів США. 03.06.2016 між ПАТ «ПриватБанк» та позивачем укладено договір про відкриття депозиту та внесення грошових коштів в розмірі 10 000,00 доларів США та 5 500,00 доларів США. Окрім того, до березня 2014 року в ПАТ «Сітікомбанк» позивач зберігав на депозитному рахунку грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США, а в ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» до квітня 2014 року в сумі 10 000,00 доларів США. Вказані депозитні договори були пролонговані/переукладені у зв`язку з закінченням терміну їх дії та з інших підстав вже під час укладеного шлюбу. Кошти в якості депозитів були не сумісно зароблені позивачем та відповідачем, їх спільною працею, а є особистими коштами позивача. Таким чином, на думку позивача за зустрічним позовом, є цілком зрозумілим походження грошових коштів, спрямованих на купівлю спірної квартири. Вважає, що посилання [PERSON] на факт витрачання спільних коштів подружжя для придбання спірної квартири, що ніби підтверджується положеннями договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.05.2018 та її заявою про надання згоди на придбання спірної квартири в інтересах сім`ї є неспроможними, оскільки нотаріусом не перевіряється та не встановлюється джерело походження коштів на придбання майна. Сама по собі надання згоди на придбання спірної квартири відповідачем не має правового значення, оскільки письмова згода на укладання одним із подружжя договорів на відчуження нерухомого майна, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, необхідна при розпорядженні таким майном, а не на його придбання. Представник позивача за зустрічним позовом наголошувала на позиції Верховного Суду, відповідно до якої у разі придбання майна хоч у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Під час розгляду справи по суті представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом вимоги первісного позову підтримав, просив задовольнити. Щодо вимог зустрічного позову просив суд відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні підтримала вимоги зустрічного позову, просила їх задовольнити, разом з тим позовні вимоги первісного позову не визнала, заперечувала щодо їх задоволення. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим та підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. 17.07.2015 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1209 (т. 1, а.с. 9). Сторони визнали, що мають спільну дитину - [PERSON] , 2010 року народження. Як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 24.05.2018 [PERSON] прийняв у власність квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,6 кв.м, жилою площею 42,4 кв.м (т. 1, а.с. 48). Відповідно до п. 2 Договору купівлі-продажу продаж вчинено за 1 147 520,00 грн. Як убачається з п. 11 Договору купівлі-продажу договір укладається за згодою дружини покупця [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 24.05.2018 за реєстровим номером 5786. Згідно з заявою [PERSON] від 24.05.2018, остання дала згоду своєму чоловіку [PERSON] на придбання у спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] та укладання договору купівлі-продажу квартири на умовах на його власний розсуд (т.1, а.с. 220). Сторони визнали, що вартість спірної квартири на момент звернення до суду із первісною позовною заявою та із зустрічною позовною заявою становить 1 170 870,40 грн. Позивач за первісним позовом стверджувала, що оскільки спірне майно придбано [PERSON] у період перебування в шлюбі з нею, то воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за [PERSON] права власності на частину спірної квартири. При цьому, відповідач не погоджуючись з вимогами позову подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання спірного майна його особистою приватною власністю, посилаючись на те, що спірне майно було придбане ним за його особисті кошти. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує. [PERSON] надав до суду копію розрахунково-товарного чеку від 30.07.2011, відповідно до якого він придбав автомобіль «Джилі» за 107 900,00 грн (т. 1, а.с. 50-51). А також, надав копію довіреності від 30.07.2016 про те, що [PERSON] уповноважив [PERSON] та/або [PERSON] користуватися та розряджатися (продати, обміняти, передавати в оренду, позичку тощо) належним йому автомобілем «Джилі» (т. 1, а.с. 52-53). Будь-яких доказів про вартість, за яку було відчужено зазначений вище автомобіль, стороною позивача за зустрічним позовом до суду надано не було. На підтвердження доводів зустрічної позовної заяви [PERSON] надано до суду копії договорів, укладених з банківськими установами, про розміщення на депозитних рахунках грошових коштів, які були його особистими заощадженнями. Так, між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» 16.07.2015 було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки (т. 1, а.с. 56-58, 139-141). При цьому, даний договір не містить інформації про те, що [PERSON] було здійснено вклад на банківський рахунок тощо. 16.09.2014 між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір-анкету про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківських рахунків фізичної особи №11000324773302 (т. 1, а.с. 188). При цьому, даний договір не містить інформації про те, що [PERSON] було здійснено вклад на банківський рахунок тощо. 31.05.2016 між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір №144558926 на вклад «Гнучкий», відповідно до якого вкладник вносить, а банк приймає на депозитний рахунок на умовах цього договору кошти в розмірі 10 001,00 доларів США на 18 місяців (т. 1, а.с. 61-64, 142-147). Як убачається з довідки АТ «Ощадбанк» від 28.12.2022 в Головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» у [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , був відкритий депозитний рахунок в доларах США. 01.12.2017 за вказаним рахунком виплачені кошти клієнту в сумі 10 001,00 доларів США (т. 1, а.с. 210). 03.06.2016 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір №SAMDNWFD0071187709301 про вклад строковий на 3 місяці, відповідно до якого [PERSON] вніс на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 5 500,00 доларів США (т. 1, а.с. 65-66, 148-149, 236). Отже, судом встановлено, що грошові кошти, які знаходилися на вказаних депозитних рахунках [PERSON] , були покладені на рахунки у період шлюбу сторін та були зняті з рахунків у період шлюбу сторін, є такими коштами, які були витрачені в інтересах сім`ї, оскільки іншого позивачем за зустрічним позовом не доведено. Також, позивач за зустрічним позовом стверджував, що [PERSON] під час перебування у шлюбі не працювала та не отримувала жодних доходів. Як убачається з витягу з Реєстру зареєстрованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] з 1998 року по 2022 рік отримувала доходи від Швейного підприємства «Юність», АТ ЗТ «Юність», Київського міського центру зайнятості, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління освіти Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України, ТОВ «Вовк Груп» (т. 1, а.с. 102-105, 201-205). [PERSON] надала суду копію диплому кваліфікованого робітника [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] рішенням державної кваліфікаційної комісії від 18.06.1997 присвоєно кваліфікацію швачка третього розряду та кравець третього розряду (т. 1, а.с. 97-98). Відповідно до довідки АТ «Ощадбанк» від 03.02.2023 на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , у філії ГУ по м. Києву та Київській області ОТ «Ощадбанк» були відкриті депозитні рахунки у національній та іноземній валюті: № [NUMBER] депозитний рахунок, сума повернення 2 637,71 доларів США, дата повернення вкладу 25.08.2017; № [NUMBER] депозитний рахунок, сума повернення 25 000,00 грн, дата повернення вкладу 2016 рік; [NUMBER] депозитний рахунок, сума повернення 27 801,23 грн, дата повернення вкладу 03.03.2017; [NUMBER] депозитний рахунок, сума повернення 2 971,62 доларів США, дата повернення вкладу 24.02.2018; [NUMBER] депозитний рахунок, сума повернення 3 001,74 доларів США, дата повернення вкладу 27.08.2018 (т. 1, а.с. 249). Отже, судом встановлено, що грошові кошти, які знаходилися на вказаних депозитних рахунках [PERSON] , були покладені на рахунки у період шлюбу сторін та були зняті з рахунків у період шлюбу сторін, є такими коштами, які були витрачені в інтересах сім`ї. У судовому засіданні були допитані в якості свідків наступні особи. Свідком [PERSON] у судовому засіданні було показано суду про те, що є [PERSON] , знає її по роботі з 2018 року, разом працювали в товаристві «Вовк». Свідок працюючи на посаді швачки отримувала заробітну плату приблизно 20-23 тис. грн на місяць. [PERSON] працювала також на тому підприємстві швачкою. Свідку невідомо чи була [PERSON] працевлаштована офіційно. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що з 2009 року проживала у будинку, де і [PERSON] з [PERSON] , товаришували сім`ями, їздили на рибалку, проводили разом час. Приблизно з 2010 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом у квартирі батьків [PERSON] . Мама [PERSON] проживає у тому ж будинку на першому поверсі, де і проживала дитина [PERSON] від першого шлюбу. У 2015 році [PERSON] з [PERSON] одружилися, на весіллі свідок не була, але бачила світлини з весілля. Свідку відомо, що [PERSON] працювала, однак, де і на якій посаді конкретно їй невідомо. Свідку невідомо чи приймала [PERSON] участь у придбанні спірної квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала суду про те, що є матір`ю [PERSON] . З 2010 року [PERSON] пішла проживати до [PERSON] . Свідку відомо, що [PERSON] працювала на різних роботах. Вказувала, що давала сторонам грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США, однак, жодних доказів на підтвердження не має. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що [PERSON] є її двоюрідним братом, із його дружиною [PERSON] познайомилась приблизно у 2010 році, коли народилась їхня спільна дитина. Свідку відомо, що сторони у справі проживали у квартирі батьків [PERSON] , потім була придбана спірна квартира особисто [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала суду, що їй відомо про те, що [PERSON] постійно працював. Свідок один раз була у спірній квартирі. Вказала, що [PERSON] продав машину та позичав гроші щоб купити спірну квартиру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив суду, що він є сусідом [PERSON] та [PERSON] , є товаришем [PERSON] та допомагав робити ремонт у спірній квартирі у 2018 році. Свідку відомо, що [PERSON] працював, однак, ким саме йому не відомо. Свідку також не відомо чи придбавалась квартира у спільну сумісну власність. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав суду, що він є батьком [PERSON] . Після народження [PERSON] разом з дитиною проживали у її батьків. Свідку відомо, що його син [PERSON] придбавав спірну квартиру для себе, для особистого проживання. Суд зауважує, що жодною зі сторін не було заявлено позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до укладення шлюбу, тому покази свідків про те, де сторони проживали, які були в них відносини тощо, не приймаються судом до уваги, оскільки не стосуються предмету спору. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Судом встановлено, що спірну квартиру придбано в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, за згодою позивача, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, проте, належність вказаного майна до особистої приватної власності [PERSON] у цій справі не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, відповідачем не спростована, що є його процесуальним обов`язком. Отже, спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та в інтересах сім`ї, а тому воно підлягає поділу між ними в рівних частинах. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення встановити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судовим розглядом встановлено, що заявлене у первісному позові до розподілу майно, є спільним сумісним майном подружжя та підлягає розподілу між ними з урахуванням вартості спірного майна та часток кожного із подружжя у спільному майні, задовольнивши вимоги первісного позову в повному обсязі. При цьому, враховуючи те, що стороною позивача за зустрічним позовом не надано до суду належних та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, то вимоги зустрічної позовної заяви не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 350,55 грн (т. 1, а.с. 11, 16).

Outcome: approved