Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

у січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому неодноразово змінивши предмет позову, в останній його редакції, датованій і отриманій судом 18.01.2022 року, просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11.10.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юхневич Т.В.; - витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв. м, житловою площею 30,7 кв. м; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв. м, житловою площею 30,7 кв. м; - витребувати у [PERSON] транспортний засіб марки Volkswagen Passat CC, 2010 року випуску, срібного кольору, тип кузову седан, орган реєстрації: МРЕВ-6 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 230 000,00 грн; - стягнути компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості наступного майна: трьох режимного перфоратора DeWalt D25144К, грошова оцінка становить 5 809,00 грн; міні-мийки Karcher K7 Premium full control plus, грошова оцінка становить 18 000,00 грн; бензокоса Tatra garden BCU-55, грошова оцінка становить 2 620,00 грн; бензопили Stihl MS 180, грошова оцінка становить 4 889,00 грн; приводу FAAC 740 KIT - автоматики для відкатних воріт, грошова оцінка становить 10 238,00 грн; болгарки (кутова шліфмашина) Bosch, грошова оцінка становить 3 099,00 грн; електролобзика Bosch EasyCut 50 Professional, грошова оцінка становить 3 339,00 грн; шурупокрута Bosch GSR 12 V-15 Professional, грошова оцінка становить 5 000,00 грн; садового пилососа Bosch ALS 30, грошова оцінка становить 3 290,00 грн; квадроцикла BRP Outlander 1000X mz, грошова оцінка становить 7 000,00 доларів США, MacBook air 11 128 Gb, грошова оцінка становить 16 000,00 грн; - стягнути на її користь грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США, які отримані та приховані [PERSON] , еквівалент за курсом НБУ (28,00 грн за 1,00 долар США), в розмірі 560 000,00 грн, відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 15 000,00 Євро, еквівалент за курсом НБУ (31,90 грн за 1,00 Євро), в розмірі 478 500,00 грн, які отримані та приховані [PERSON] відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та 350 000,00 грн, які отримані та приховані [PERSON] відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що 25.04.2012 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, у якому [INFO] народився син [PERSON] . В зв`язку із тим, що спільне життя не склалося, у жовтні 2018 року вони припинили шлюбні відносини та не вели спільного господарства. За час спільного проживання сторін, ними набуто майнові права на квартиру [ADDRESS] (будівельна адреса), згідно з договором про участь у Фонді фінансування будівництва серія та номер 76365 від 20.07.2016 року, на підставі якого, [PERSON] 02.10.2019 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв. м., житловою площею 30,7 кв. м (розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 623 від 19.12.2018 року присвоєна нова поштова адреса житловому будинку [ADDRESS] ). [PERSON] , зауважує, що відповідачем без її письмової нотаріальної згоди, відчужено вказане житлове приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2019 року, який укладено всупереч ч. 3 ст. 65 та ч. 2 ст. 68 СК України, а тому він підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків такої недійсності - повернення спірної квартири в спільну сумісну власність шляхом витребування цього житлового приміщення в [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що спільне майно подружжя - транспортний засіб Volkswagen Passat CC, 2010 року випуску, срібного кольору, тип кузову седан, орган реєстрації: МРЕВ-6 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] відчужено без її відома та згоди [PERSON] , згідно із договором купівлі-продажу від 21.11.2018 року. [PERSON] вказує, що спільним майном подружжя є також трьох режимний перфоратор DeWalt D25144, грошова оцінка якого становить 5 809,00 грн; міні-мийку Karcher K7 Premium full control plus, грошова оцінка якої становить 18 000,00 грн; бензокосу Tatra garden BCU-55, грошова оцінка якої становить 2 620,00 грн; бензопилу Stihl MS 180, грошова оцінка якої становить 4 889,00 грн; привід FAAC 740 KIT - автоматику для відкатних воріт, грошова оцінка якого становить 10 238,00 грн; болгарки (кутова шліфмашина) Bosch, грошова оцінка якої становить 3 099,00 грн; електролобзик Bosch EasyCut 50 Professional, грошова оцінка якого становить 3 339,00 грн; шурупокрут Bosch GSR 12 V-15 Professional, грошова оцінка якого становить 5 000,00 грн; садовий пилосос Bosch ALS 30, грошова оцінка якого становить 3 290,00 грн; квадроцикл BRP Outlander 1000X mz, грошова оцінка якого становить 7 000,00 доларів США, та MacBook air 11 128 Gb, грошова оцінка якого становить 16 000,00 грн, чеки та гарантійні талони на які [PERSON] зберігав у недоступному для неї місці, при цьому, останній намагався їх реалізувати, та частину з перелічених вище речей відповідачем уже продано. Позивач, зазначає, що під час проживання із [PERSON] в шлюбі, всі витрати на утримання їх сім`ї, в тому числі, матеріальне забезпечення спільного неповнолітнього сина, здійснювалися за рахунок її батька [PERSON] , який є фізичною особою - підприємцем, і самостійно, систематично надав грошові кошти, що фіксував у власній книзі витрат, а відповідач, згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не мав можливості для придбання транспортного засобу, квартири чи інших предметів утримання будинку, тому на її користь також підлягають стягненню 20 000,00 доларів США, еквівалент за курсом НБУ (28,00 грн за 1,00 долар США), в розмірі 560 000,00 грн; 15 000,00 Євро, еквівалент за курсом НБУ (31,90 грн за 1,00 Євро), в розмірі 478 500,00 грн, і 350 000,00 грн, які отримані та приховані [PERSON] відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. На підставі викладеного, та зв`язку з недосягненням згоди про добровільний поділ спірного майна між сторонами після припинення шлюбних відносин, [PERSON] просить первісний позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірай М.І. від 31.02.2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження (т. 1, а.с. 78). У липні 2019 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , в якому він просить: - стягнути із [PERSON] на його користь компенсацію в розмірі 325 000,00 грн, що становить 1/2 частку вартості незаконного відчуженого автомобіля марки BMW Х6, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] ; - стягнути із [PERSON] 215 325,00 грн, що за офіційним курсом НБУ становить еквівалент 7 500,00 Євро, як 1/2 частку спільних коштів подружжя від 15 000,00 Євро; - стягнути із [PERSON] 175 000,00 грн, як 1/2 частку спільних коштів подружжя в розмірі 350 000,00 грн, що залишилися в її володінні. Зустрічний позов мотивовано тим, що укладений з позивачем шлюб розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/319/19 від 05.04.2019 року. Під час шлюбу, а саме 29.04.2015 року сторони придбали автомобіль марки BMW Х6, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , який зареєстровано за позивачем, і який є їх спільною власністю як подружжя. Відповідач, зауважує, що 11.12.2018 року, [PERSON] , без його згоди, відчужила вказаний транспортний засіб [PERSON] , який є її батьком, а виручені від продажу кошти приховала від нього. В зв`язку із чим, [PERSON] , вважає, що має право на компенсацію 1/2 частки від вартості незаконного відчуженого автомобіля, середня ринкова вартість якого становить 650 000,00 грн. Крім того, відповідач зауважує, що за час спільного проживання із [PERSON] , здійснено накопичення в розмірі 15 000,00 Євро та 350 000,00 грн, які ним задекларовані, однак зберігалися вказані кошти в позивача та залишилися у її володінні після розлучення, з огляду на викладене, вважає, що має право на 1/2 частку від суми зазначених коштів, як спільну сумісну власність майна подружжя. В зв`язку із тим, що сторони не можуть домовитися про порядок поділу майна подружжя в добровільному порядку, [PERSON] просить зустрічний позов задовольнити. 09.07.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на первісний позов, в якому [PERSON] просить відмовити в позові [PERSON] , в зв`язку із тим, що позивач наводить перелік майна, однак не надає доказів, що такі речі перебували у їх власності; блокнот із записами не є книгою витрат і прибутку та є неналежним доказом; обраний спосіб захисту не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи; спірна квартира відсутня у власності сторін, в зв`язку із чим, не підлягає поділу; відомості про кошти в розмірі 20 000,00 доларів США, які просить стягнути позивач, вказані в його декларації за 2017 рік, а в 2018 року їх витрачено в інтересах сім`ї; кошти в сумах 15 000,00 Євро та 350 000,00 грн декларувалися як кошти позивача, перебували та перебувають у володінні [PERSON] (т. 1, а.с. 111-114). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 30.08.2021 року прийнято до свого провадження вказану цивільну справу, та призначено підготовче засідання з повідомлення учасників справи (т. 3, а.с. 78). 21.02.2022 року від представника позивача надійшов відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому адвокат Лаєвський В.В., просить залишити зустрічну позовну заяву без задоволення, посилаючись на те, що вперше, спірний автомобіль марки BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , 28.04.2011 року зареєстровано за батьком позивача [PERSON] , який в зв`язку з початком бойових дій в 2014 році на території Луганської області, переоформив цей транспортний засіб на ім`я [PERSON] ; рівня доходів відповідача, який був державним службовцем не вистачало на придбання спірного автомобіля, та автомобіля марки Volkswagen Passat CC, при цьому, позивач на момент їх придання також не працювала, а батьки [PERSON] були підприємцями та утримували їх сім`ю (т. 3, а.с. 147-149). 11.07.2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на первісний позов, в якому остання просить відмовити у позові [PERSON] , посилаючись на те, що на момент реєстрації права власності за відповідачем на квартиру [ADDRESS] , він не перебував у шлюбі з позивачем, з якою розлучився 05.04.2019 року, а перебував у шлюбі із [PERSON] , яка надала відповідну письмову згоду; жодного доказу порушення законодавства під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2019 року, а також, що покупець діяв недобросовісно, [PERSON] не надала; вона є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення (т. 3, а.с. 182-186). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.02.2023 року підготовче провадження в указаній цивільній справі закрито та призначено судовий розгляд справи у відкритому судовому засіданні (т. 4, а.с. 5-6). Від відповідача [PERSON] відзиву на первісний позов до суду не надходило. Від третіх осіб приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юхневич Т.В. та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Личини О.В. письмових пояснень на первісний позов до суду не надходило. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги в редакції від 18.01.2022 року (а.с. 84-91, т. 3), проти зустрічного позову заперечувала в повному обсязі. Представник [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний просив задовольнити. Представник [PERSON] - [PERSON] просив відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юхневич Т.В., будучи належним чином повідомленою про день час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Направила суду заяву, з якої вбачається, що не заперечує проти розгляду справи за її відсутності. З первісним позовом не згодна та цей позов не підтримує. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 25.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 235 (т. 1, а.с. 29). В шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 30). Також судом з`ясовано, що згідно із свідоцтвом від 11.07.2017 року про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Еврика» за програмою ТОВ «Аркада-Будівництво» (договір № 76365 від 20.07.2016 року), об`єктом інвестування [PERSON] , є квартира [ADDRESS] (житловий будинок [ADDRESS] ) (т. 1, а.с. 33). Згідно з розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 623 від 19.12.2018 року, житловому будинку [ADDRESS] , присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (т. 3, а.с.134). Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2019 року в справі № 359/319/19, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 07.05.2019 року (т. 1, а.с. 107-107 зворот). 07.10.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності 33556074 від 02.10.2019 року, підстава виникнення права власності: договір про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер 76365, виданий 20.07.2016 року та додаткова угода від 12.12.2018 року) (т. 3, а.с. 5-6). Поряд із цим, судом з`ясовано, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.10.2019 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири здійснено за 981 000,00 грн (т. 3, а.с. 187-189). Крім того, встановлено, що 19.07.2016 року в ТСЦ № 8044 РСЦ ГСЦ МВС у м. Києві на підставі договору купівлі-продажу № 248/11/8044-2016 від 19.07.2016 року на ім`я [PERSON] зареєстровано транспортний засіб Volkswagen Passat CC, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (т. 3, а.с. 151). При цьому, на підставі договору купівлі-продажу № 8044/2018/1199961 від 21.11.2018 року, вказаний автомобіль [PERSON] відчужено [PERSON] . Ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 324 541,79 грн (т.1, а.с. 31-32, т. 2, а.с. 34). Також судом з`ясовано, що із 17.12.2014 року по 11.12.2018 року автомобіль марки BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , перебував на реєстраційному обліку на ім`я [PERSON] (т. 1, а.с. 193). Вказаний транспортний засіб [PERSON] відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8044/2018/1224905 від 11.12.2018 року. За домовленістю сторін ціна автомобіля складає 600 000,00 грн (т. 4, а.с. 30-31). Встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] та транспортний засіб марки BMW Х6, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , вперше зареєстровано за ним ще 03.02.2011 року (тимчасовий облік), а 28.04.2011 року перереєстровано на постійний облік (т. 3, а.с. 150). Крім того, відповідно до декларації (щорічна особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) за 2017 рік [PERSON] , в ній містяться відомості про наявність наступних сум грошових коштів: 20 000,00 доларів США (тип права: спільна власність); 15 000,00 Євро (тип права: власність дружини [PERSON] ); 350 000,00 грн (тип права: спільна власність) (т. 1, а.с. 47-54). За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в ст. 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт у судовому порядку. Водночас тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року в справі № 404/1515/16-ц, від 29.01.2020 року в справі № 205/1255/17. Судом у вказаній справі встановлено, що сума внесених коштів у розмірі 1 006 603,50 грн згідно із свідоцтвом від 11.07.2017 року до Фонду фінансування будівництва ТОВ «Аркада-Будівництво» за квартиру [ADDRESS] (пізніше присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] ), у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто за рахунок спільних коштів подружжя. Доказів протилежного матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд вважає, що спірна квартира є спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Посилання в довідці АТ АКБ «Аркада» № 4337/7/1 від 29.12.2018 року про те, що на інвестування квартири [ADDRESS] (житловий будинок [ADDRESS] ) за договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 76365 від 20.07.2016 року були внесені особисті кошти попереднього довірителя, який здійснив уступку права вимоги на [PERSON] (т. 4, а.с. 32), а також факт здійснення відповідачем державної реєстрації права власності за собою на цю квартиру після розірвання шлюбу, не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно, яке набуте ними в період шлюбу, через те, що доказів внесення коштів за уступку права вимоги відповідачем саме за рахунок своїх особистих коштів і їх конкретних розмірів суду не надано, а також не приєднано підтверджень безоплатності уступки права вимоги майнових прав на користь [PERSON] . За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Водночас п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Принцип добросовісності - це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Положення ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України з урахуванням п. 6 ст. 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18, відступивши від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Ці ж самі висновки щодо необхідності встановлювати добросовісність набувача за таким договором, підтримані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19. Однак, жодних доказів того, що покупцю [PERSON] було відомо про набуття права власності на квартиру саме подружжям [PERSON] та [PERSON] та, що інформація, зазначена [PERSON] під час відчуження майна, не відповідає фактичним обставинам, матеріали справи не містять. При цьому, позивач [PERSON] жодного доказу недобросовісності дій [PERSON] під час укладення 11.10.2019 року спірного правочину не надала, в зв`язку із чим, підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири недійсним, відсутні. Як наслідок, за встановлення вказаних вище обставин, правових підстав для витребування в [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 65,2 кв. м, житловою площею 30,7 кв. м та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна, відсутні. Вимог [PERSON] , як колишнім співвласником 1/2 частки квартири [ADDRESS] про отримання від [PERSON] грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки внаслідок реалізації останнім згаданої нерухомості після розірвання шлюбу та без письмової нотаріальної згоди позивача, не заявлено. Що ж стосується заявлених кожною із сторін вимог щодо транспортних засобів марок BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , та Volkswagen Passat CC, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , то суд зазначає, що їх набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 17.12.2014 року та 19.07.2016 року, відповідно, при цьому, презумпція спільності права власності подружжя на спірні автомобілі жодною із сторін не спростована, в зв`язку із чим, це майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Самі по собі обставини реєстрації [PERSON] , який є батьком [PERSON] за собою транспортного засобу марки BMW Х6, 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , вперше 03.02.2011 року, тобто ще до укладення шлюбу між сторонами, факту реєстрації 29.04.2015 року (згідно з даними договору купівлі-продажу № 8044/2018/1224905 від 11.12.2018 року (т. 4, а.с. 30-31)) за позивачем вказаного автомобіля під час перебування в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] не спростовує, а жодних доказів його придбання саме за рахунок особистих коштів [PERSON] матеріали справи також не містять, хоча тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 а постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17-ц. Наявність в [PERSON] статусу фізичної - особи підприємця (т. 1, а.с. 34), не є належним і допустимим доказом на підтвердження наявності у нього доходу (конкретних сум і періодів надходження коштів) та понесення відповідних витрат на утримання сім`ї [PERSON] та [PERSON] , а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Жодного документа щодо обліку доходів, витрат та інших показників, чи первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інформації щодо відкриття рахунків як клієнта банків фізичної особи - підприємця [PERSON] тощо, стороною позивача не надано. З наданих на підтвердження відповідних обставин [PERSON] фото-копій аркушів блокнота із записами (т. 1, а.с. 35-46), і наведених в них даних, не можна ідентифікувати автора чи інших зазначених в записах осіб, з метою з`ясування відповідності викладених обставин фактичним подіям, що мали місце між і, які оспорюються сторонами. Оскільки, спірні транспортні засоби були зареєстровані за сторонами у справі та перебували в їх користуванні, а в подальшому були кожним із подружжя відчужені, зокрема, транспортний засіб Volkswagen Passat CC, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8044/2018/1199961 від 21.11.2018 року [PERSON] , а автомобіль BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , [PERSON] відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8044/2018/1224905 від 11.12.2018 року, то ринкова вартість подібних автомобілів враховується при поділі майна подружжя. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що в судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] наполягав на стягненні на користь [PERSON] компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля марки BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] , виходячи не з його ринкової вартості, про що було вказано в зустрічній позовній заяві, в розмірі 650 000,00 грн (т. 1, а.с. 105,106), а саме, виходячи із суми, вказаної та погодженої сторонами в договорі купівлі-продажу № 8044/2018/1224905 від 11.12.2018 року, із [PERSON] на користь відповідача [PERSON] підлягає стягненню 300 000,00 грн (1/2 частка вартості вказаного транспортного засобу), що й буде відповідати визначеному в ст. ст. 2, 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного процесуального судочинства. Поряд із цим, позивач також має право на стягнення із [PERSON] ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу Volkswagen Passat CC, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] 2010 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , або ж врахування цієї суми коштів під час поділу майна подружжя, як такого, що реалізований без її згоди. Однак, таких вимог стороною позивача [PERSON] в межах розгляду вказаної справи не заявлено, натомість, остаточно змінивши предмет позову (т. 3, а.с. 84-91), остання просить витребувати у [PERSON] транспортний засіб Volkswagen Passat CC, 2010 року випуску, срібного кольору, тип кузову седан, орган реєстрації: МРЕВ-6 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 230 000,00 грн, водночас правомірність договору купівлі-продажу № 8044/2018/1199961 від 21.11.2018 року не оспорює, доказів, що свідчать про недобросовісну поведінку [PERSON] не наводить. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року в справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 року в справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Отже, з огляду на вищевикладене, а також встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, правових підстав для витребування у [PERSON] транспортного засобу Volkswagen Passat CC, 2010 року випуску, срібного кольору, тип кузову седан, орган реєстрації: МРЕВ-6 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 230 000,00 грн, немає. Що ж стосується вимог первісного позову про стягнення компенсації в розмірі 1/2 частки вартості наступного майна: трьох режимного перфоратора DeWalt D25144, грошова оцінка становить 5 809,00 грн; міні-мийки Karcher K7 Premium full control plus, грошова оцінка становить 18 000,00 грн; бензокоси Tatra garden BCU-55, грошова оцінка становить 2 620,00 грн; бензопили Stihl MS 180, грошова оцінка становить 4 889,00 грн; приводу FAAC 740 KIT - автоматики для відкатних воріт, грошова оцінка становить 10 238,00 грн; болгарки (кутова шліфмашина) Bosch, грошова оцінка становить 3 099,00 грн; електролобзика Bosch EasyCut 50 Professional, грошова оцінка становить 3 339,00 грн; шурупокрута Bosch GSR 12 V-15 Professional, грошова оцінка становить 5 000,00 грн; садового пилососа Bosch ALS 30, грошова оцінка становить 3 290,00 грн; квадроцикла BRP Outlander 1000X mz, грошова оцінка становить 7 000,00 доларів США, MacBook air 11 128 Gb, грошова оцінка становить 16 000,00 грн, то правові підстави для задоволення вказаних позовних також відсутні, оскільки стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження їх придбання під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , відчуження чи наявності (існування) переліченого майна у відповідача. Надані стороною позивача скрін-шоти оголошень та листування в месенджері (т. 1, а.с. 55-63), не дозволяють достовірно встановити ані відправника, ані адресата, та не підтверджують (ідентифікують) факт викладеної в них інформації до предмета спору, навпаки, викладена в них переписка та фото щодо продажу автомобіля Volkswagen Passat CC, стосувалися іншого транспортного засобу із відмінним номером кузова (шасі, рама) [NUMBER] , а також іншого майна, вимог щодо поділу якого позивачем заявлено не було, такого як: «шини 26 11 12 квадроцикла 4 000 грн», «Kymco MXU 300 2700 $». Крім того, суд, вважає, що оскільки жодною із сторін не доведено у кого із подружжя у власності перебували оспорювані суми грошових заощаджень в розмірах: 20 000,00 доларів США, 15 000,00 Євро та 350 000,00 грн на час припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу (рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2019 року в справі № 359/319/19, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано набрало законної сили 07.05.2019 року) і на підтвердження знаходження цих коштів у будь-кого з них на момент розгляду справи також ні [PERSON] , ні [PERSON] не надано жодного доказу, при цьому, у декларації відповідача (щорічна особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) за 2018 рік відомості про такі грошові кошти взагалі відсутні (т. 1, а.с. 125-131), а тому вимоги про їх поділ є необґрунтованими. За викладених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову, та, вважає, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню компенсація сплаченого судового збору в розмірі 3 000,00 грн. Згідно з вимогами ч.ч. 9- 11 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, на виконання вимог ст. 158 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову вжиті у справі №752/1395/19. На підставі викладеного,

Outcome: partial