Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

12.07.2023 року до суду засобами Електронного суду звернувся представник позивача у порядку самопредставництва юридичної особи Невечеров Дмитро Володимирович із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача через неналежне виконання 98809,90 грн. заборгованості за кредитним договором №2020/ОВР/278-000117 від 21.02.2020 року зі строком дії 12 місяців станом на 02.06.2023 року, з яких 67721,78 грн. - прострочена заборгованості по кредиту та 31088,12 грн. - прострочена заборгованість по процентам. При зверненні до суду позивач 11.07.2023 року направив відповідачу копію позовної заяви з додатками відповідно до вимог абзацу другого частини першої статті 177 ЦПК України та сплатив судовий збір у розмірі 0,8 від розрахункового на підставі ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», що відповідає вимогам постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року по справі №916/228/22, провадження №12-26гс22. При цьому просив стягнути з відповідача, окрім вищевказаної заборгованості судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2147,20 грн. та витрати на відправку цінного листа відповідачу 11.07.2023 року у розмірі 36,00 грн., а загалом 2183,20 грн. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач на підставі власно підписаної заяви отримав у позивача кредит зі сплатою 36% річних за базовою процентною ставкою по програмі кредитування «Старт драйв ЗКП новий» на 12 місяців та 48% річних в разі наявності простроченої заборгованості. Відповідач належним чином вимоги за кредитним договором не виконав, чим допустив прострочення виконання, що стало підставою для позивача звернутися до суду. При цьому кредит не був наданий відповідачу однією сумою, а він користувався кредитом неодноразово за мірою необхідності за допомогою платіжної картки, знімаючи кошти з рахунку, оплачуючи товари, комісії тощо. Ухвалою судді від 17.07.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з можливістю подання усіх заяв по суті позову до першого судового засідання (а.с.41). Ухвалою суду від 24.08.2023 року провадження у справі було відкладено через першу неявку належним чином повідомленого відповідача, встановлено факт відсутності відзиву по справі (а.с.56). Ухвалою суду від 21.09.2023 року провадження у справі було відкладено через відсутність у суду доказів належного повідомлення відповідача про вказане судове засідання та неявкою відповідача у судове засідання (а.с.65). Судове засідання 23.10.2023 року не відбулося та було відкладено через участь складу суду у колегіальному розгляді кримінального провадження №629/5614/21 (а.с.77). Судове засідання 30.10.2023 року було відкладено із внесенням ухвали до протоколу судового засідання через надходження від представників обох сторін клопотань про таке відкладення. Позивач в особі свого представника у судове засідання 06.11.2023 року не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином засобами Електронного суду у порядку ч.7 ст.14 та п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, що не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки раніше двічі від іншого представника позивача надходили (а.с.49-50 та а.с.61) клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача з підтримкою заявлених позовних вимог. Відповідач у судове засідання не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся через свого представника адвоката Бойко О.В. у порядку ч.5 ст.130 ЦПК України (а.с.100), причини неявки не повідомив. Враховуючи наявність у судовому засіданні його представниці справа може бути розглянута за його відсутності. Представниця відповідача проти задоволення позову заперечувала, вказавши на невідповідність поданих відповідачем доказів фактичним обставинам справи, на які посилався позивач. Окремо представниця відповідача зазначила, що окрім паспорту кредиту, відповідач жодних інших документів із позивачем не підписував, зокрема і додану до позовної заяви заяву-договір від 21.02.2020 року, що вказує , що договір між сторонами був не укладеним, а підписання паспорту кредиту не є підписанням самого кредитного договору, що на сьогоднішній день вже відповідає новій практиці Верховного суду з 2022 року. Враховуючи викладене просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі за недоведеністю заявлених вимог поданими стороною позивача доказами. У судовому засіданні 06.11.2023 року суд первинно вирішив по суті клопотання представника позивача від 30.10.2023 року про перехід до розгляду вказаної справи у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого провадження, відмовивши у його задоволенні за безпідставністю на підставі ч.3 ст.274 та ч.2 ст. 83 ЦПК України. Дослідивши надані суду докази та їх аргументування, вислухавши представницю відповідача, суд приходить до думки, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, виходячи з наступного. 21.02.2000 року [PERSON] підписав паспорт споживчого кредиту за заявою-договором №2020/І_С/278-000269 із позивачем, відповідно до якої погодився на отримання кредиту у формі дозволеного овердрафту строком 12 місяців зі сплатою 36% річних за базовою процентною ставкою по програмі кредитування «Домовичок до пари» та 48% річних в разі наявності простроченої заборгованості із додатковими платежами у розмірі 3223,80 грн. Вказаною заявою-договором відповідач погодився, що при укладанні кредитного договору заява від 21.02.2020 року разом із Правилами відкриття та обслуговування рахунків фізичних осіб та надання послуг за платіжними картками, Тарифним планом та умовами банківських продуктів/пакетів, що всі розміщені на сайті банку є договором комплексного банківського обслуговування, укладеним між позивачем та відповідачем (а.с.11-12). Відповідно до вказаної заяви відповідачу 21.02.2020 року відкрито в рамках зарплатного рахунок IBAN [NUMBER] з одним субрахунком та видано картку «Універсальна домовичок». Даних про видачу коштів відповідачу вказана заява не містить, як і відсутні інші докази отримання відповідачем коштів у позивача. На доказ наявності заборгованості у відповідача перед позивачем суду був наданий розрахунок заборгованості за договором №2020/ОВР/278-000117 від 21.02.2020 року на відкриття карткового рахунку та обслуговування банківської платіжної картки АБ «Укргазбанк» станом на 02.06.2023 року (далі - Розрахунок заборгованості)(а.с.8-10), виписка по особовому рахунку на ім`я відповідача у період з 21.02.2020 року до 02.06.2023 року по рахунку [NUMBER] , IBAN [NUMBER] по відділенню №278/20 (далі - Виписка по особовому рахунку) (а.с.23-38). Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що суду не були надані докази отримання відповідачем коштів у позивача. Більш того, наданий суду Розрахунок заборгованості містить посилання на договір №2020/ОВР/278-000117 від 21.02.2020 року, в той час як до суду надана заява-договір №2020/І_С/278-000269 від 21.02.2020 року, укладений між сторонами з підписом відповідача виключно в частині страхування та паспорту кредиту, тобто мова йде про два різних договори, причому копію договору №2020/ОВР/277-000117 від 21.02.2020 року суду надано не було, а відповідно вважати вказаний розрахунок таким, що стосується зазначеного у позові договору не можна. У Виписці по особовому рахунку мова йде по рахунок IBAN [NUMBER] , який не відповідає номеру рахунку і субрахунку із заяви-договору №2020/І_С/278-000269 від 21.02.2020 року, підписаний відповідачем (там мова йде про рахунок IBAN [NUMBER] ). Таким чином, позивач надав суду як доказ лише саму заяву-договір №2020/І_С/278-000269 від 21.02.2020 року без доказів отримання та не повернення коштів відповідачем, що не дозволяє суду встановити факт взагалі отримання коштів позивача з боку відповідача. Крім цього, суд погоджується з думкою представниці відповідача, що підпис відповідача мається виключно на паспорті споживчого кредиту та щодо отримання кредитної картки. Усі основні моменти кредитного договору (а.с.11, лицьовій бік), відповідачем не підписані, відповідач в особі свого представника заперечує погодження вказаних умов у заяві-договорі від 21.02.2020 року та зазначає, що вказані дані позивач міг отримати, оскільки саме у позивача відповідач у вказаний період отримував заробітну плату, працюючи у державній установі «Первомайська виправна колонія №117». Тобто немає навіть доказів укладення між сторонами не просто кредитного, а іншого договору з відповідними обов`язками сторін. Відповідно немає і підстав для задоволення позовних вимог. При цьому саме на позивачі лежить обов`язок надавати відповідні докази, зокрема і при поданні позовної заяви на підставі ч.2 ст.83 ЦПК України і саме він повинен був підтвердити в разі наявності між сторонами укладеного кредитного договору та можливість стягнення коштів саме за договором, за яким було подано позов для стягнення заборгованості. Згідно з ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В даній справі позивач не довів не тільки фактичного отримання відповідачем у нього коштів саме по договору №2020/І_С/278-000269 від 21.02.2020 року, а й не надав доказів розрахунку заборгованості саме за вказаним договором. На підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, судові витрати слід покласти на позивача по справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed