Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

[PERSON] у липні 2023 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДЖОІН АП» про стягнення коштів за ненадані туристичні послуги з урахуванням фінансових санкцій за невиконання зобов`язання по поверненню грошових коштів. Позов мотивовано тим, що 12.01.2022 року він уклав з ФОП [PERSON] , який діяв від імені та за дорученням ТОВ «Джоін АП», договір про надання туристичних послуг № 190189, й згідно умов якого йому та [PERSON] повинні були надані послуги з туристичної поїздки до Танзанії 18-26.02.2022 року. За надання яких він сплатив 74 325 грн. Також він придбав у ПрАТ «ВУСО» страховий поліс від 15.02.2022 року по страхуванню ризиків внаслідок неможливості здійснити подорож за кордон. 17.02.2022 року об 11.29 в м.Києві [PERSON] , із якою він спільно проживає та мав намір здійснити поїздку на о.Занзібар, отримала від медичної лабораторії ТОВ «Хелсі Лаб» результат ПЛР дослідження на СОVID-19, який підтвердив її інфікування цим вірусом. З огляду на те, що станом на лютий 2022 року в Україні було встановлено карантин та запроваджено обмежувальні протиепідеміологічні заходи, з 17.02.2022 року він та [PERSON] були змушені перебувати на самоізоляції. Відтак він та [PERSON] не змогли здійснити подорож до Танзанії о 6.30 год. 18.02.2022 року відповідно до укладеного договору з туристичної поїздки. У зв`язку із цим він 22.02.2022 року звернувся до ПрАТ «СК «Вусо» із заявою про здійснення страхової виплати, де йому повідомили, що відшкодуванню підлягає лише 1 542 грн. 02 коп., й 21.04.2022 року така сума ПрАТ «СК «Вусо» була виплачена. 21.04.2022 року він звернувся до ТОВ «Джоін АП» із вимогою повернути йому 65 350 грн. 48 коп. за нездійснену подорож, проте отримав відмову, й наразі ці кошти відповідачем не повернуто. Зазначає, що відповідно до ст. 901 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про туризм» саме туроператор є стороною договору про надання туристичних послуг та несе відповідальність за його невиконання чи неналежне виконання. Унаслідок ненаданої відповідачем туристичної послуги він має повернути йому 65 350 грн. 48 коп., тото вартість ненаданих послуг, й щодо суми боргу 65 350 грн. 48 коп. просить застосувати положення ст. 625 ЦК Уккраїни, а саме 3% річних та інфційну складову такого боргу. Вважає, що датою виникнення боргу є 18.04.2022 року (дата складання відповідачем довідки № 1804, у якій зазначена сума, що підлягає поверненню - 65 350 грн. 48 коп.). Кількість днів прострочення - 446, відтак інфляційна складова боргу - 12 060 грн. 99 коп., 3% річних - 1 009 грн. 80 коп., всього - 79 807 грн. 06 коп., які просить стягнути з відповідача на його користь, що й стало підставою звернення до суду з цим позовом. Позивач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), смс-повідомленням, яке доставлено 25.07.2023р. о 5:38 (а.с. 53), та який звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності із підтриманням позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду), смс-повідомленням. Відповідачем поданий відзив на позов від 18.08.2023 року, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову за необгрунтованістю, посилаючись на те, що позивачем не дотримано порядку офіційного письмового звернення до туроператора про повернення коштів. Більше того, позивач взагалі до нього не звертався з такого приводу, що вмілому виключає застосування до відповідача ст. 625 ЦК України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, як передбачено частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України. Положення статті 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Умови статті 629 ЦК України визначають, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно з частиною другою статті 614 ЦК України, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1 ЗУ «Про туризм» туристичний продукт - попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов`язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об`єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо). Відповідно до ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що неналежне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлене договором або законом. Встановлено, що позивачем 12.01.2022 року укладено з ФОП [PERSON] , який діяв від імені та за дорученням ТОВ «Джоін АП», договір про надання туристичних послуг № 190189, й згідно умов якого позивачу та [PERSON] повинні були надані послуги з туристичної поїздки до Танзанії з 18 по 25 лютого 2022 року (а.с.9-16). За надання туристичних послуг позивачем сплачено 74 325 грн. (а.с. 21-22). З метою уникнення ризиків такого договору, між ПрАТ СК «ВУСО» й ТОВ «Джоін АП» укладено договір страхування щодо застрахованих осіб: [PERSON] , [PERSON] , зі строком страхування з 09.02.20222 року по 25.02.2022 року щодо неможливості здійснити таку подорож застрахованими особами за кордон (а.с.23-26). 17.02.2022 року позивач виявив обставини, які перешкоджали йому та [PERSON] здійснити туристичну поїздку, а саме перебування на самоізоляції внаслідок виявлення вірусу СОVID-19 (а.с.27). Відтак позивач та [PERSON] не змогли здійснити подорож до Танзанії 18.02.2022 року відповідно до укладеного договору з туристичної поїздки. У зв`язку із цим позивач 22.02.2022 року звернувся до ПрАТ «СК «Вусо» із заявою про здійснення страхової виплати, де йому повідомили, що відшкодуванню підлягає лише 1 542 грн. 02 коп., й 21.04.2022 року така сума була виплачена. Відповідно до Довідки, складеної ТОВ «Джоін Ап» за підписом генерального директора Сєроухова Д. на запит ПрАТ СК «ВУСО» від 25.02.2022 року, зазначено, що за подією, що має ознаки страхового випадку за Страховим свідоцтвом № [NUMBER] , вартість туристичної послуги, сплачена туроператору - 66 350 грн. 59 коп., повернення коштів по вказаному замовленню згідно з договором на туристичне обслуговування (до поверення) - 65 350 грн. 48 коп. (а.с.34). Пунктом 6.1 договору про туристичне обслуговування, укладеного між сторонами, визначено, що у випадку порушення (невиконання чи неналежного виконання) своїх зобов`язань за договором однією із сторін, сторона, що порушила своє зобов`язання, несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України. Умови укладеного між сторонами договору на туристичне обслуговування базуються на вищевказаних положеннях закону і не суперечать їм. Так пунктом 6.4. вищевказаного договору визначено, що туроператор несе відповідальність перед туристом у розмірі, який не перевищує вартості туристичного продукту (туристичної послуги), за збитки, що виникли з вини туроператора та за наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між завданими збитками та діянням туроператора. Розмір відшкодування збитків, завданих туристу з вини туроператора, не може перевищувати розміру фактично завданих та документально підтверджених збитків. П.6.7 цього договору визначено, що туроператор не несе відповідальності, якщо рішенням влади чи відповідальних осіб туристу відмовлено в можливості в`їзду чи виїзду внаслідок порушення правопорядку або з інших причин, або внаслідок будь-яких інших причин незалежних від туроператора, турист не скористався турпродуктом. Згідно з частинами сьомою, восьмою статті 20 Закону України «Про туризм» кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема, у разі погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків. Туроператор (турагент) зобов`язаний не пізніш, як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш, як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування. Згідно з частиною десятою статті 20 Закону «Про туризм» турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою. Відповідно до частини першої статті 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Надання сторонам вказаного права пов`язано з особливостями послуги і може відбутися у трьох випадках: коли підстави для розірвання договору передбачені ЦК України, передбачені законом, за домовленістю сторін. Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін у разі істотної зміни обставин, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали договір або уклали б його на інших умовах. Як вбачається зі змісту укладеного між ПрАТ СК «ВУСО» й ТОВ «Джоін АП» договору страхування щодо застрахованих осіб: [PERSON] , [PERSON] , зі строком страхування з 09.02.20222 року по 25.02.2022 року, за положення п.3 визначені страхові ризики: раптові непередбачені події, що призвели до понесення застрахованою особою матеріального (фінансового збитку) внаслідок неможливості здійснити подорож (поїздки) за кордон з наступних причин: (п.3.1.13) розлад здоров`я, а саме: травми, екстрені операції, інфекційні або гострі захворювання, який почався у період дії договору страхування та продовжується в момент початку запланованої подорожі. Відповідно, суд, встановивши, що подія, внаслідок якої позивач не зміг реалізувати оплачену туристичну ТОВ «Джоін Ап» подорож з 18 по 25.02.2022 року, оскільки з 16.02.2022 року був на самоізоляції внаслідок вірусної інфекції, є страховим випадком відповідно до укладеного між ПрАТ СК «ВУСО» й ТОВ «Джоін АП» договору страхування щодо застрахованих осіб: [PERSON] , [PERSON] , зі строком страхування № D2755018з 09.02.2022 року по 25.02.2022 року, позивачем цей позов подано до ТОВ «Джоін АП», у позові має бути відмовлено. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні такого позову. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, підлягає відмові у його задоволенні. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України). На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів це правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягає до визначеного позивачем відповідача, обставини, що обгрутовано доводять вимоги позовів, судом не встановлені. Інші доводи позивача, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судови збір покласти на позивачів. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed