Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (далі позивач) звернулася в суд з позовною заявою про розірвання шлюбу. Позовну заяву обґрунтовує тим, що 14.11.2017 вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу мають малолітнього доньку - [PERSON] , [INFO] . З серпня 2021 року шлюбні відносини між сторонами припинено, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують. Доньку просить залишити проживати з нею. Також, просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Відповідач заперечень проти позову не висловив. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання сторони не з`явилися, позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, також надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнають в повному обсязі. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 28.09.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 13.10.2023. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб 14 листопада 2017 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] , у Конотопському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №448, після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с. 4). Як вбачається з свідоцтва про народження [INFO] народилася [PERSON] , мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с. 5). V. Норми права. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно положень ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно роз`яснень у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), постанові № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021 року Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. VI. Оцінка суду. Дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог. Суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, небажання сторін продовжувати шлюбні відносини, вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження їхнього шлюбу суперечило б інтересам сторін, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Спір щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки після розірвання шлюбу між сторонами не виник. Сторони у справі дійшли спільної згоди, що їх донька [PERSON] залишиться проживати з матір`ю, що узгоджується з вимогами ч.1 ст. 160 СК України. За таких обставин місце проживання малолітньої дитини [PERSON] слід визначити з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1073,60 грн. судового збору.

Outcome: approved