Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким: -зняти заборону відчуження з нерухомого майна (вилучити запис) з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесеним приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Юрієм Романовичем, номер запису про обтяження: 41967003 від 21.03.2007, відносно накладення заборони відчуження квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. -зобов`язати Управління державної реєстрації Львівської міської ради виконати вилучити запис з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесеним приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Юрієм Романовичем, номер запису про обтяження: 41967003 від 21.03.2007. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою реалізації свого права на відчуження наявного йому майна він звернувся до приватного нотаріуса, останній роз`яснив про неможливість посвідчення угоди з тих підстав, що за згаданою вище квартирою наявна заборона, вчинена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Марко Ларисою Володимирівною на підставі договору іпотеки, серія та номер:1239 від 21.03.2007 року; строк виконання основного зобов`язання: 20.03.2010 року; іпотекодержатель: Акціонерний банк «БРОКБІЗНЕСБАНК», код ЄДРПОУ 19357489, адреса: Україна, м. Київ-57, проспект Перемоги,41; та зареєстровані в Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором - приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Юрієм Романовичем. Вказує,\~що дійсно\~21\~березня 2007\~року,\~між Акціонерним\~банком «БРОКБІЗНЕСБАНК»\~та третьою\~особою [PERSON] \~було укладено\~кредитний договір\~№59/М4. Виконання умов\~вказаного вище\~кредитного договору\~було забезпечено\~іпотечним договором\~від 21.03.2007,\~за умовами\~якого надано\~в іпотеку\~банку вказану\~вище квартиру.\~Звертає увагу\~на те,\~що у\~2010\~році третьою\~особою [PERSON] повністю виконано умови кредитного договору та в повному обсязі повернуто банку кредитні кошти та сплачено відсотки за користування кредитом. Будь-яких майнових претензій банк до [PERSON] не пред`являв та не має. В подальшому відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11.06.2014 № 45 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК». 15 жовтня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10731110121000818 про державну реєстрацію припинення ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», як юридичної особи. Отже, банк, у якому третя особа [PERSON] отримував кредит, та на забезпечення виконання якого передано в іпотеку належне позивачу нерухоме майно - ліквідований. Ліквідація банку здійснена без правонаступників. Інформація щодо кредитної заборгованості за договором від 21.03.2007 №59/М у матеріалах про формування ліквідаційної маси ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» станом на 21.07.2021 та у договорах про відступлення права вимог за кредитними договорами третім особам, які наявні на архівному зберіганні в Національному банку України - відсутня. Проте обмеження заборони на відчуження квартири продовжує існувати, що обмежує право позивача на розпорядження належним йому майном, тому просить позов задовольнити. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що дійсно згідно встановленої Законом процедури АТ «Брокбізнесбанк» ліквідовано без правонаступництва, повноваження Фонду гарантування фізичних осіб, як ліквідатора АТ «Брокбізнесбанк» припинено. Тому вважає Фонд гарантування фізичних осіб неналежним відповідачем, просить в задоволенні позовних вимог до Фонду гарантування фізичних осіб відмовити. З письмових пояснень представника третьої особи Управління державної реєстрації Львівської міської ради, вбачається, що запис про обтяження спірної квартири вчинено приватним нотаріусом, відповідно згідно норм чинного законодавства можливе рішення суду про задоволення позову, зокрема про припинення обтяжень на вказану у позові квартиру повинен виконувати приватний нотаріус, який вчиняв відповідні обтяження. Тому в задоволенні позову в частині зобов`язання Управління державної реєстрації Львівської міської ради до виконання відповідних реєстраційних дій просить відмовити. Третя особа [PERSON] подав до суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримав, просить позовні вимоги задовольнити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування відносно позову не надходило. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява\~поступила до суду 19.06.2023. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.06.2023 позовну заяву було залишено без руху, після усунення недоліків, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з ухвалою про відкриття провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.66), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони та треті особи суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з першою заявою по суті справи та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. В судове засідання позивач не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заявою до суду просив проводити розгляд справи за його відсутності, а позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, свою правову позицію виклав у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] у поданих письмових поясненнях просить проводити судовий розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник третьої особи Управління державної реєстрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, свою правову позицію виклав у письмових поясненнях. Треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Марко Л.В. та приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сиротяк Ю.Р. в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] (а.с.9). 21 березня 2007 року, між Акціонерним банком «БРОКБІЗНЕСБАНК» (надалі ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК») та третьою особою [PERSON] було укладено кредитний договір №59/М4. Виконання умов вказаного вище кредитного договору було забезпечено іпотечним договором від 21.03.2007 року, за умовами якого надано в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-17). У зв`язку з посвідченням договору іпотеки накладено заборону відчуження квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] до припинення договору іпотеки, що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.54-57). З наявного\~в матеріалах\~справи листа\~Національного Банку\~України на\~адвокатський запит\~вбачається,\~що:\~«відповідно до\~документів,\~переданих на\~архівне зберігання\~уповноваженою особою\~Фонду на\~ліквідацію АТ\~«БРОКБІЗНЕСБАНК»,\~документи щодо\~оформлення справи\~за кредитним\~договором від\~21.03.2007\~№59/М4\~на ім`я\~ [PERSON] ,\~а також\~за договором\~іпотеки від\~21.03.2007\~на ім`я\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~у тому\~числі щодо\~погашення заборгованості\~за цими\~договорами на\~архівне зберігання\~до Національного\~банку України\~не передавалися.\~У додатках\~до Ліквідаційного\~балансу Банку\~«Кредитний портфель\~(кредити,\~надані фізичним\~особам)\~станом на\~01.09.2012)\~та «Реєстр реалізації відступлення прав вимоги за кредитними договорами на відкритих торгах за період з 11.06.2014 по 17.05.2019», а також у документах Банку, а саме: «Продаж прав вимоги за кредитними договорами», «Документи, що пов`язані з проведенням аукціонів з продажу активів банку та укладених на їх підставі договорів щодо відступлення прав вимог, «Продаж права вимоги за кредитними договорами» за 2016-2019 роки, інформація про кредитний договір від 21.03.2007 №59/М4 на ім`я [PERSON] та договір іпотеки від 21.03.2007 на ім`я [PERSON] та [PERSON] відсутня» (а.с.18). Відповідно до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на звернення [PERSON] надана відповідь зі змісту якої слідує, що: «… Фондом використовується програмний комплекс «Єдина операційна інформаційна система Фонду гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - ЄОІС), який становить собою організаційно технічну систему, призначену для комплексної автоматизації банківської діяльності неплатоспроможних банків, ліквідація яких здійснюється Фондом. Будь-яка інформація щодо заборгованості [PERSON] в ЄОІС відсутня» (а.с.19). 15 жовтня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10731110121000818 про державну реєстрацію припинення ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК», як юридичної особи (а.с.28). Згідно з наявними в матеріалах справи даних автоматизованої системи виконавчих проваджень, дані щодо позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , як про боржників, в тому числі і у виконавчих провадженнях про стягнення з них коштів на користь ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» відсутні (а.с.22-27). Відповідно до ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії договору. Жодних даних про те, що третьою особою [PERSON] обов`язки по поверненню отриманих в АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» у кредит грошових коштів згідно кредитного договору, який забезпечувався іпотечним договором суду не представлено. Навпаки ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» у встановленому порядку ліквідовано, оформлення справи за кредитним договором від 21.03.2007 №59/М4 на ім`я [PERSON] , а також за договором іпотеки від 21.03.2007 на ім`я [PERSON] та [PERSON] , у тому числі щодо погашення заборгованості за цими договорами на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися, дані про позивача та третю особу [PERSON] , як про боржників, відсутні, тому суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що вказаний вище іпотечний договір є припиненим, однак накладене обмеження на нерухоме майно позивача є чинним. Вважаючи, що оспорювані обтяження порушують його права позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про наявність порушення одного з основоположних прав людини і громадянина права мирно володіти своїм майном, яке декларується статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,\~як неодноразово\~зазначав ЄСПЛ\~у своїх\~рішеннях,\~за певних\~обставин втрата\~права власності,\~яка відбулася\~внаслідок законодавчого\~заходу або\~рішення суду\~не буде\~аналогічним «позбавленню»\~власності:\~у справах «Агосі проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom) (від 24 жовтня 1986 року, Серія A № 108), позбавлення або інакша втрата права володіння розглядалася як «контроль за користуванням» майном у значенні другого пункту статті 1 Протоколу № 1 у справі «Газус Дозьєр-унд Фьордертехнік ГмбХ проти Нідерландів» (Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands) (від 23 лютого 1995 року, серія А № 306-B). В межах справи яка розглядається оспорюване обтяження хоч і не позбавляє позивача права власності на таке майно, проте суттєво обмежує його можливості в розпорядженні цим майном, що слід розглядати як «контроль за користуванням» цим майном у значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Відтак, суд розгляне справу в світлі цієї норми, а також з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до статті першої Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden),\~Суд проаналізував\~Статтю 1\~як таку,\~що містить\~в собі\~«три чітких\~правила»:\~перше правило,\~викладене у\~першому реченні\~першого пункту,\~носить загальний\~характер та\~проголошує принцип\~мирного володіння\~майном;\~у другому\~правилі,\~що міститься\~у другому\~реченні першого\~пункту,\~йдеться про\~позбавлення власності\~та встановлюються\~певні умови\~щодо цього;\~третє правило,\~викладене у\~другому пункті, визнає,\~що Держава-учасник\~має право,\~серед іншого,\~контролювати користування\~майном відповідно\~до загальних\~інтересів (Серія\~A\~№ 52,\~пункт 61).\~Далі Суд\~зазначив,\~що перед\~тим,\~як аналізувати,\~чи було\~дотримане перше\~загальне правило,\~необхідно визначити,\~чи застосовуються\~два інших\~правила (там\~само). Ці три правила не є, однак, «різними» в розумінні того, що вони непов`язані. Друге і третє правило стосуються особливих випадків втручання у право на мирне володіння майном, і отже, мають тлумачитися в світлі загального принципу, визначеного у першому правилі (див. поміж багатьох інших джерел, справа «Джеймс та інші» (James and Others), § 37). Як наслідок, при розгляді справ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для статей 8-11 Конвенції та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися: 1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання); 2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»); 3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Першого протоколу не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»). Відповідно суд, розглядаючи дану справу за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, буде дотримуватись саме цієї послідовності і при встановленні порушень одного ключового принципу втручання у право відповідача на мирне володіння майном одразу буде визнано несумісним із статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, а подальша перевірка дотримання наступних критеріїв буде припинена через недоцільність. Чи є втручання таким, що здійснюється на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (законність втручання)? Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). В силу вимог частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, відповідно до Статті 1 Протоколу № 1 будь-яке втручання державної влади у мирне володіння майном має бути законним: дійсно, друге речення першого пункту цієї Статті дозволяє позбавлення майна «за умов, передбачених законом». Більше того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є поняттям, закріпленим у всіх Статтях Конвенції (див. справи «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece [GC]) (по суті), № 25701/94, § 79, ЄСПЛ 2000XII, та «Броньовский» (Broniowski), § 147). Однак саме по собі юридичне закріплення у національному законодавстві не є достатнім для відповідності принципу законності. До того ж, юридичне закріплення повинно мати певні якості, а саме воно повинно відповідати принципу верховенства права та забезпечувати гарантії проти свавілля. З цього випливає, окрім того, що юридичні норми, на яких ґрунтується позбавлення власності, повинні відповідати вимогам національного законодавства Держави-учасника, у тому числі Конституції, вони повинні бути у достатній мірі доступними, чіткими та передбачуваними у застосуванні (див. справу «Гісо-Галлісей проти Італії» (Guiso-Gallisay v. Italy), № 58858/00, §§ 82-83, від 8 грудня 2005 року). Суд також зазначає, що подібні міркування застосовуються до втручання у мирне володіння майном. Що стосується поняття «передбачуваності», його межі у значній мірі залежать від змісту інструменту, що є предметом розгляду, сфери, на яку воно розповсюджується, а також кількості та статусу тих, щодо кого воно має застосовуватися (див. mutatis mutandis, справу «Суд Фонді С.р.л. та інші проти Італії» (Sud Fondi S.r.l. and Others v. Italy), № 75909/01, §109, від 20 січня 2009 року). Зокрема, правило є «передбачуваним», коли воно надає засіб захисту проти свавільного втручання державних органів (див. справу «Центро Європа 7 С.р.л. та Ді Стефано» (Centro Europa 7 S.r.1. and Di Stefano), згадуване вище, § 143). Аналогічно, застосовуваний закон повинен забезпечувати мінімальні процесуальні гарантії, співрозмірні із важливістю відповідного принципу (див., mutatis mutandis, справи «Санома Уйтгеверс Б.В. проти Нідерландів» (Sanoma\~Uitgevers\~B.V.\~v.\~the\~Netherlands [GC],), № 38224/03, § 88, від 14 вересня 2010 року; «Вістінс та Перепьолкінс проти Латвії» (Vistiтр\~and\~Perepjolkins\~v.\~Latvia [GC]) № 71243/01, § 96-98, від 25 жовтня 2012). Повертаючись до обставин справи яка розглядається обтяження на майно позивача було накладено з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, яке за мотивами позовної заяви виконано, однак документальне підтвердження про виконання зобов`язання позичальником своїх обов`язків відсутнє з об`єктивних причин ліквідації юридичної особи позичальника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 26 січня 2022 рокув справі № 127/26402/20(провадження № 61-12159св21)\~з посиланням на постанову\~Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, (провадження № 14-88цс19) зроблено висновок, що: «іпотека\~має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті\~3, абзаци другий і сьомий частини першої статті\~17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини\~статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша\~статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).\~Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).\~[…] Верховний Суд виходить з того, що записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.\~ Отже суд приходить до висновку про те, що таке право позивача підлягає захисту судом. Застосування в даній справі принципу jura novit curia («суд знає закони»). Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura\~novit\~curia («суд\~знає закони»)\~неправильна юридична\~кваліфікація сторонами\~спірних правовідносин\~не звільняє\~суд від\~обов`язку застосувати\~для вирішення\~спору належні\~приписи юридичних\~норм.\~Такі висновки\~сформульовані у\~постановах Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~4\~вересня 2019\~року у\~справі №\~265/6582/16-ц,\~від 12\~червня 2019\~року у\~справі №\~487/10128/14-ц,\~від 11\~вересня 2019\~року у\~справі №\~487/10132/14-ц.\~У пункті\~7.43\~постанови від\~25\~червня 2019\~року у\~справі №\~924/1473/15\~Велика Палата\~Верховного Суду\~зазначила,\~що суд,\~з`ясувавши у\~розгляді справи,\~що сторона\~або інший\~учасник судового\~процесу в\~обґрунтування своїх\~вимог або\~заперечень послалися\~не на\~ті норми,\~що фактично\~регулюють спірні\~правовідносини,\~самостійно здійснює\~правильну правову\~кваліфікацію останніх\~та застосовує\~у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. При розгляді цивільної справи №203/3435/21 Верховний Суд висловив правову позицію про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Згідно пункту другого частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. В такому випадку, суд, діючи за принципом jura novit curia, при вирішенні позовної вимоги захистить порушені права позивача не у спосіб зняття заборони на відчуження на відповідне нерухоме майно, а у спосіб припинення наявного обтяження нерухомого майна. На думку суду, це не буде виходом за межі позовних вимог та одночасно, буде ефективним способом захисту порушеного права. Щодо вимоги про зобов`язання Управління державної реєстрації Львівської міської ради виконати вилучити запис з Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесеним приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Юрієм Романовичем, номер запису про обтяження: 41967003 від 21.03.2007 року, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~статті 48 ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто постановити рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. Відтак, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. На підставі наведеного та

Outcome: partial