Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

01.03.2023 до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус ХДНК Харківської області Ольховська Л.М., в якій позивач просить поновити порушене право та усунути перешкоди у здійсненні права на спадщину, витребувати у відповідача правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме: свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Бабаївської селищної ради Харківського району Харківської області 21.09.2004, згідно якого [PERSON] , померлий [INFO] , був власником 41/100 (сорок однієї сотої) частки в праві спільної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходится за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому в частці. Позовні вимоги мотивовані наступним. [INFO] помер дідусь позивача [PERSON] , у зв`язку з чим позивач звернулась до державного нотаріуса Харківської ДНК Харківської області Ольховської О.В. із заявою про прийняття спадщини, також звернулась із заявою відповідач, котра є рідною тіткою позивача. Однак, видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , нотаріус не змогла, та позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю у позивача правовстановлюючих документів на спадкове майно, які знаходяться у відповідача. Вказані обставини унеможливлюють оформити спадщину, та звернення до відповідача залишились без результату, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористалась. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила. Від третьої особи державного нотаріуса Харківської районної ДНК Харківської області Ольховської Л. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, та просила постановити рішення на погляд суду згідно чинного законодавства. 25.11.2021 вказана позовна заява надійшла до Харківського районного суду Харківської області, та розподілена судді Лук`яненко С.А. Судом здійснено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 23.12.2021. Ухвалою судді від 24.12.2021 вказану справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. 01.03.2023 вказана справа надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 03.04.2023 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.09.2023 закрито підготовче провадження по вказаній справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що [INFO] помер дідусь пзивачки [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина у виді 41/200 часток в праві спільної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з чим позивач звернулась до Харківської районної ДНК Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Також із заявою звернулась дочка спадкодавця [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Ольховської Л.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.03.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів. Позивач зверталась зі зверненням до відповідача про надання правовстановлюючих документів на спадкове майно, проте вони були залишені без задоволення останньою. У зв`язку з чим, позивач також зверталась до органів поліції, за результатами звернення якого складено довідку від 05.07.2023, де рекомендовано звернутись до органів видачі правовстановлюючих документів. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з позовом про усунення позивачу перешкод у здійснення права на спадщину, та поновлення її порушеного права шляхом витребування у відповідача правовстановлюючих документів на спадкове майно. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права, визнання правочину не дійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення ч. 1 ст. 13, п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченому законом або договором), якщо це не заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону. Вказане з урахуванням положень ч.1 ст. 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення у порушених правах. Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захистусуд має відмовити у задоволенні позову, крім випадку, коли з урахуванням положень ч.2 ст. 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушення права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика палата Верховного суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у Постановах Великої Палати Верховного суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 20 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як зазначено в ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст. 68 ЗУ «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом особам, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх прав за правилами позовного провадження. Слід зазначити, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Враховуюич викладене, відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] , оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, так як позивачу відмовлено у нотаріальному порядку у видачі свідоцтва про право власності, та позивачем не доведено, шо правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача, та їх витребування в судовому порядку не призведе до поновлення порушеного права позивача, а визнати право власності на майно в порядку спадкування за законом позивач в своєму позові не просить. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі за наведених вище підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed