Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Вектор Банк» про визнання договору відступлення права вимоги недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 9 жовтня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/9408/74/77745. 28 вересня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 114/25t. Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги укладено з порушенням вимог ст. 227 ЦК України без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки у відповідача 2 була відсутня ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій. Відповідачами було допущене істотне порушення прав позичальника, як споживача фінансових послуг, визначених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині надання позичальнику повної, своєчасної та достовірної інформації про відступлення права вимоги. Крім того, договір про відступлення права вимоги укладено з порушенням вимог ч. 2 ст. 1081 ЦК України, оскільки частина відступленої грошової вимоги що відступилась є недійсною. Ухвалою суду (суддя Григоренко І.В.) від 29 квітня 2021 року у справі відкрито провадження у порядку позовного (загального) провадження і призначено підготовче судове засідання на 1 листопада 2021 року, та одночасно витребувано у АТ «Райффайзен банк Аваль» докази у справі (т. 1 а.с. 59-62). 1 вересня 2021 року на адресу суду від ТОВ «ФК «Профіт Капітал» надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору з додатками (т. 1 а.с. 67-81). 29 жовтня 2021 року на адресу суду від АТ «Райффайзен Банк» надійшли витребувані ухвалою суду докази (т. 1 а.с. 92-123). Ухвалою суду від 1 листопада 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТОВ «ФК «Профіт Капітал» (т. 1 а.с. 127-129). 29 квітня 2022 року на електрону адресу суду від представника АТ «Райффайзен Банк» - Науменко О.В. надійшли пояснення (заперечення) з додатками (т. 1 а.с. 164-189). Ухвалою суду від 4 травня 2022 року пояснення (заперечення) представника АТ «Райффайзен Банк» - Науменко О.В. повернуто (т. 1 а.с. 191-193). Ухвалою суду від 3 жовтня 2022 року провадження у справі закрито (т. 1 а.с. 212 -214). Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року вказану ухвалу суду від 3 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 23-25). Ухвалою суду (суддя Батрин О.В.) від 11 квітня 2023 року прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче засідання на 17 травня 2023 року (т. 2 а.с. 31). 4 травня 2023 року на адресу суду від представника відповідача АТ «Райффайзен Банк» - Лозіної О.Ю. надійшов відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 49-56), відповідно до якого заперечує про позову в повному обсязі. Зазначає, що неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не може мати наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, оскільки не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтереси. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладені кредитного валютного договору, а у даній справі укладено договір відступлення права вимоги (цесії). Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Окрім того, заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на його зміст зобов`язального правовідношення, а тому права боржника щодо нового кредитора залишаються такими, як і його права щодо первісного кредитора. Зазначеним договором не порушуються права та інтереси позивача щодо необхідності відповідати за виконання зобов`язань про повернення кредитних коштів, наданих банком. Позивач зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує її права та законні інтереси. Також, заперечує щодо стягнення витрат на правничу допомогу. 31 травня 2023 року на адресу суду від представника третьої особи ТОВ «ФК «Профіт Капітал» - Мартиненка В.В. надійшов відзив на позовну заяву з додатками (т. 2 а.с. 69-82), відповідно до якого позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушених або/чи не визнаних прав/інтересів унаслідок укладання 28.09.2016 року договору відступлення права вимоги. Договір відступлення права вимоги є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними. Звертає увагу, що рішенням Дарницького районного суд м. Києва від 14 червня 2012 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Розірвано кредитний договір № 014/9408/74/77745 від 9 жовтня 2008 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість 1 664 473,98 грн.; у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно: квартиру. Тобто кредитні правовідносини перестали існувати відповідно до судового рішення, що набрало законної сили, що виключає можливість нараховувати проценти за кредитом та розглядати оскаржуваний договір відступлення права вимоги, як договір факторингу. Оскаржуваний договір за своєю правою природою не є договором факторингу, а є договорами купівлі-продажу права вимоги, до яких відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст. 512-519 ЦК України) і тому для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен мати статус фінансової установи. Оскільки відповідно до умов договору відступлення права вимоги ПАТ «Вектор Банк» отримує право вимоги за уже сформованим боргом, проте аж ніяк не набуває право на надання боржнику фінансових чи банківським послуг. Ухвалою суду від 30 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31 серпня 2023 року (т. 2 а.с. 101). 27 жовтня 2023 року на адресу суду від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Мізунського А.І. надійшло клопотання про врахування правових висновків Верховного суду. Зазначає, що при розгляді справ суду необхідно надати оцінку таким фактам: позивач не є стороною оспорюваного правочину та наявність/відсутність порушення суб`єктивних прав чи законних інтересів позивача укладанням договору відступлення права вимоги № 114/25t від 2 вересня 2016 року (т. 2 а.с. 146-165). До судового засідання сторони не з`явились з невідомих причин, хоча про час, день та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи міститься заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (т. 1 а.с. 131). Представник відповідача АТ «Райффайзен Банк» Дьоміна Н.Ю. надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечує щодо задоволення позовної заяви у повному обсязі (т. 2 а.с. 167). Представник третьої особи ТОВ «ФК «Профіт Капітал» Мартиненко В.В. надав заяву про розгляд справи без його участі (т. 2 а.с. 169). Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 9 жовтня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (змінило найменування на АТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/9408/74/77745, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 176 000 доларів США (т. 1 а.с. 94-97). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 9 жовтня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (змінено найменування на АТ «Райффайзен Банк Аваль») укладено договір іпотеки квартири, за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Дарницького районного суд м. Києва від 14 червня 2012 року задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. Розірвано кредитний договір № 014/9408/74/77745 від 9 жовтня 2008 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 1 664 473,98 грн. та у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме на квартиру (т. 1 а.с 29-33). 28 вересня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ВАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги № 114/25t, на підставі якого відступлено право вимоги за кредитним договором № 014/9408/74/77745 від 9 жовтня 2008 року, який укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем (т. 1 а.с. 19-27). Відповідно до п. 2.1 договору відступлення первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржника, вказаними у реєстрі боржників (портфель заборгованості). Пунктом 2.7 договору відступлення визначено, що передбачається обов`язок первісного кредитора протягом 10-ти календарних днів з дати відступлення здійснити розсилку повідомлень боржникам та поручителям про відступлення новому кредитору прав вимоги. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язані внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Згідно зі ст. 512, 513 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому боржник не бере ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язанням; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Пунктом 1 статті 12 кредитного договорів встановлено, що кредитор у встановленому законодавством України порядку має право без згоди позичальника відступити своє право вимоги за цим договором будь-якій особі за умови, що одночасно він здійснює відступленні тій же особі своїх прав за договором забезпечення. Кредитор також вправі без згоди позичальника передати своє право вимоги за цим договором разом з правами за договорами забезпечення, заставу або обтяжити ці права іншим чином. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ч. 1 ст. 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України. Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. Отже, чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, тому, виходячи з аналізу положень ст. 16 ЦК України, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути, в тому числі й будь-яка фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Окрім того, як вже зазначалося, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору. [PERSON] обґрунтовує позов тим, що її права як боржника, порушено оспорюваним правочином, яким пов`язуються її кредитні зобов`язання. Однак, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, при цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України), а відповідно до вимог ст. 527 ЦК України одним з елементів належного виконання зобов`язання, яке виступає кінцевою ціллю будь-якого зобов`язання, є виконання його належному кредиторові належним боржником. Таким чином, ризик виконання боржником зобов`язання старому кредитору, не дивлячись на уступку прав, несе саме первісний кредитор, що надає йому право виконати зобов`язанням первісному кредитору і таким чином припинити зобов`язання, обсяг відповідальності якого жодним чином не змінюється після передачі такого новому кредитору. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року в справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року в справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року в справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17). Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи наведене, а також те, що позивач, укладаючи кредитний договір, погодилася на порядок заміни кредитора у зобов`язаннях без її згоди, підтверджень зміни обсягу і умов зобов`язань [PERSON] під час переходу прав до нового кредитора стороною позивача не надано і таких обставин не передбачено оспорюваним договором та судом не встановлено, суд дійшов висновку як про недоведеність позивачем наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсними оспорюваних договорів, так і про недоведеність порушення цими правочинами прав та інтересів [PERSON] . Позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що договір про відступлення прав вимоги порушує її право або цивільний інтерес, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] кредитний договір не містять жодних обмежень щодо заміни (кредитора) у зобов`язані. Оскільки позивач не надала доказів, які б свідчили про те, що особа кредитора впливає на зміст та обсяг існуючих боргових зобов`язань, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed