Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним за місцем його проживання в [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що вони з відповідачкою [PERSON] з 24.11.1990 року по 11.05.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . На даний час син зареєстрований та проживає разом з ним в [ADDRESS] , мати дитини проживає окремо у с. Денихівка Білоцерківського району Київської області. Позивач самостійно опікується сином, бере активну участь у його вихованні, здійснює за ним догляд, несе витрати щодо його утримання. Вказує, що син забезпечений житлом, має все необхідне для комфортного проживання, повноцінного навчання та для всестороннього розвитку відповідно до віку дитини, а тому позивач вважає, що визначення місця проживання дитини разом з батьком в судовому порядку відповідатиме найкращим інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Столярчук В.М. позовні вимоги підтримали. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради Панченко Л.В. проти задоволення позову не заперечує. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з такого. В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 24.11.1990 року по 11.05.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11.05.2023 року (а.с. 14) та копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 04.06.2010 року (а.с. 9). Згідно пояснень сторін, малолітній [PERSON] на даний час зареєстрований та проживає разом з батьком [PERSON] в [ADDRESS] , мати дитини проживає окремо у с. Денихівка Білоцерківського району Київської області. Факт проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] підтверджується також актом обстеження умов проживання [PERSON] від 20.06.2023 року, складеного депутатом Тетіївської міської ради Побірайко Г.Б. та сусідами [PERSON] , [PERSON] , з якого вбачається, що для проживання дитини створені всі належні умови проживання, є окрема умебльована кімната, необхідне шкільне приладдя, спортивний інвентар, побутову техніку, гаджети. Малолітній [PERSON] вказує, що проживати з батьком йому звично, тут він має всі можливості для повноцінного розвитку (а.с. 10). Згідно копії витягу Тетіївського БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17605598 від 04.02.2008 року, право власності на житловий будинок в [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с. 12). Позивач зарекомендував себе як зразковий громадянин, підтримує добрі стосунки як у сім`ї, так і з сусідами, працює приватним підприємцем, бере активну участь в громадській діяльності, є депутатом Тетіївської міської ради (копія довідки-характеристики Денихівського старостинського округу Тетіївської міської ради № 388 від 30.06.2023 року - а.с. 13). Згідно копії податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2022 рік, дохід [PERSON] за 2022 рік склав 750000 гривень (а.с. 11). Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 1 ст. 150 СК України). Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 1 ст. 76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з батьком визнала повністю, при цьому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності таких обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, приймаючи визнання відповідачкою позову, що не суперечить закону та не порушує прав сторін та інших осіб, враховуючи, що позивач займається вихованням малолітнього сина [PERSON] , піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному, а тому позовні вимоги задовольняє. Крім цього суд наголошує, що визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд судові витрати з відповідачки на користь позивача не стягує, так як позивач не ставить вимог про їх відшкодування та всі судові витрати залишає за собою.

Outcome: approved