Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою заступника начальника Лівобережного районного ВДВС м. Маріуполя Шалабаєвою Л.С. від 14 лютого 2018 року було відкрито виконавче провадження №55805005 на підставі судового наказу №263/1117/18, виданого 12 лютого 2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а згідно постанови заступника начальника Лівобережного ВДВС м. Маріуполя Шалабаєвої Л.С. від 16 березня 2018 року вищевказаний судовий наказ було передано на виконання до Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, яке в подальшому, згідно постанови державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Орлової В.В. від 06 квітня 2018 року виконавче провадження №55805005 було прийнято до виконання. Вказує, що постановою державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Орлової В.В. від 21 лютого 2019 року щодо нього було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду з України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі в сумі 24\~792,25 грн. та 24 вересня 2019 року у зв`язку з погашенням заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі постановою державного виконавця Новокодацького ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Орлової В.В. було скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду з України, а також закрито виконавче провадження №55805005 за заявою стягувача, судовй наказ повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Посилається на те, що 18 червня 2021 року він з ТОВ «Туристична Компанія «Анекс Тур», від імені якого діяв турагент ФОП [PERSON] , уклали договір про туристичне обслуговування №164784, за умовами якого: країна призначення: Туреччина; термін подорожі: 03 липня 2021 року 10 липня 2021 року; вартість туристичних послуг 40\~500 грн., але прибувши 03 липня 2021 року в аеропорт м. Запоріжжя йому було відмовлено в перетині державного кордону України у зв`язку з наявністю в базі даних ДПСУ відомостей про те, що його рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя тимчасово обмежено у праві виїзду з України. Посилається на те, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18 жовтня 2021 року задоволено його скаргу на бездіяльність Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі державного виконавця Орлової В.В. та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не надсилання до Головного центра обробки спеціальної інформації ДПСУ для виконання постанови від 24 вересня 2019 року у виконавчому провадженні №55805005 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду з України у строки передбачені ЗУ «Про виконавче провадження». Вказує, що бездіяльність державного виконавця Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Орлової В.В. призвело до спричинення йому майнової шкоди у розмірі 40\~500 грн., які були витрачені ним на туристичні послуги за договором про туристичне обслуговування №164784 від 18 червня 2021 року, а також моральну шкоду він оцінює у розмірі 40\~500 грн. У зв`язку із чим, він звернувся до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якій просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на його користь заподіяну йому майнову шкоду в розмірі 40\~500 грн. та моральну шкоду в розмірі 40\~500 грн., а також стягнути з відповідача на його користь суму судового збору та підтверджені витрати на правничу допомогу. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01 лютого 2022 року представник відповідача [PERSON] засобами поштового зв`язку «Укрпошта» направила до суду відзив на позовну заяву у якому вона просила суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позову, в обґрунтування зазначила, що перевіркою АСВП встановлено, що на виконанні у відділі у період з 06 квітня 2018 року по 24 вересня 2019 року перебувало виконавче провадження №55805005 з примусового виконання судового наказу №263/1117/18, виданого 12 лютого 2018 року Жотвневим районним судом м. Маріуполя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] . Вказує, що державним виконавцем 24 вересня 2019 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, якою, зокрема, постановлено припинити чинність арешту майна боржника і скасувати інші заходи примусового виконання рішення, та окремо 24 вересня 2019 року винесені постанови про скасування тимчасових обмежень, копії яких, у зв`язку з нестабільною роботою відповідних баз даних, направлені відповідним реєструючим державним органам до відома і належного виконання, але оскільки строки зберігання реєстрів на відправлену кореспонденцію зберігаються 1 рік, то надати будь-які реєстри вихідної кореспонденції по виконавчому провадженню №55805005 не має можливості у зв`язку з їх знищенням. Посилається на те, що до 25 січня 2022 року Новокодацькому ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) взагалі не було відомо про існування ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року, зі змінами внесеними ухвалою від 02 листопада 2021 року у справі №263/10754/21, а тому до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області 31 січня 2022 року подана апеляційна скарга на зазначену ухвалу. Зазначає, що стягнення шкоди у разі задоволення позовних вимог здійснюється з державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою щодо відшкодування шкоди, тому обов`язковим відповідачем у справі має бути Державна казначейська служба України, а тому пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Вказує, що стороною позивача не надано доказів на обґрунтування заявлених вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди у заявленому розмірі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та замінено Новокодацький відділ Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а також зупинено провадження у цивільній справі №205/371/22 до закінчення розгляду Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи №263/10754/21 за заявою Новокодацького відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відновлення втраченого провадження за скаргою [PERSON] на бездіяльність Новокодацького відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі державного виконавця Орлової В.В. 28 серпня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська поновлено провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про заміну назви установи у цивільній справі та замінено Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). \~ \~ \~ \~Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі і без участі представника, позов підтримав та просив задовольнити його. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - Державної казначейської служби України Гулько М.С. у судовому засіданні просила прийняти рішення на розсуд суду, але заперечувала щодо стягнення шкоди з Державної казначейської служби України, оскільки у випадку задоволення позовних вимог потрібно стягувати грошові кошти саме з відповідача як самостійної юридичної особи. Заслухавши думку представників відповідача та третьої особи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 22 грудня 2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », актовий запис №681 (т. 1 а.с. 38). Крім того, [PERSON] та [PERSON] мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 17 липня 2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис №724 (т. 1 а. с. 39). Судом встановлено, що постановою про відкриття виконавчого провадження №55805005 від 14 лютого 2018 року заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного управління юстиції у Донецькій області Шалабаєвою Л.С. відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу №263/1117/18, виданого 12 лютого 2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 січня 2018 року та до повноліття дитини (т. 1 а. с. 9-10). Матеріалами справи підтверджено, що постановою про передачу виконавчого провадження №55805005 від 16 березня 2018 року заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного управління юстиції у Донецькій області Шалабаєвою Л.С. передано виконавчий документ: судовий наказ №263/1117/18, виданий 12 лютого 2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 січня 2018 року та до повноліття дитини, до Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у строк до 16 березня 2018 року ( т. 1 а. с. 11-12). Також судом встановлено, що постановою про прийняття виконавчого провадження від 06 квітня 2018 року державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Орловою В.В. прийнято виконавче провадження №55805005 з примусового виконання судового наказу №263/1117/18, виданого 12 лютого 2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 січня 2018 року та до повноліття дитини (т. 1 а. с. 13-14). Більш того, постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2019 року у виконавчому провадженні №55805005 державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Орловою В.В. встановлено тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно судового наказу №263/1117/18, виданого 12 лютого 2018 року (т. 1 а. с. 15-16). Судом також встановлено, що постановою про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 24 вересня 2019 року у виконавчому провадженні №55805005 державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Орловою В.В. було встановлено, що заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] погашена у повному обсязі та станом на 24 вересня 2019 року відсутня, а тому скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду особи з України, яке було встановлено постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2019 року, та зазначено про надсилання постанови до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання, сторонам виконавчого провадження до відома (т. 1 а. с. 17). З наявної в матеріалах справи постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 24 вересня 2019 року у виконавчому провадженні №55805005 судом встановлено, що державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Орловою В.В. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ: судовий наказ №263/1117/18, виданий 12 лютого 2018 року, було повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (т. 1 а. с. 18-19). Судом встановлено, що 18 червня 2021 року між [PERSON] (турист) та ТОВ «Туристична Компанія «Анекс Тур» (туроператор), від імені якого договір підписано ФОП [PERSON] (турагент), було укладено договір на туристичне обслуговування №164784, за умовами якого туроператор зобов`язується відповідно до замовлення туриста забезпечити надання комплексу туристичних послуг туристу (туристичний продукт), а турист зобов`язується на умовах даного договору прийняти та оплатити їх на умовах: туристична подорож здійснюється у складі: [PERSON] , [PERSON] , Mariia Shabanovа; тип туру: SPO акція; країна та місце призначення: Туреччина; термін подорожі: з 03 липня 2021 року по 10 липня 2021 року; відправлення 03 липня 2021 року з Запоріжжя (AZUR AIR UKRAINE NEW (B 737-800 UA); загальна вартість туристичних послуг 40\~500 грн. (т. 1 а. с. 22-26). Крім того, на виконання умов вищевказаного договору на туристичне обслуговування 18 червня 2021 року [PERSON] сплатив ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 40\~500 грн. за туристичні послуги, що підтверджується розрахунковою квитанцією №164784-1 від 18 червня 2021 року (т. 1 а. с. 27). Матеріалами справи підтверджено, що 03 липня 2021 року рішенням інспектора прикордонного контролю 2 категорії відділу прикордонної служби « [INFO] » старшим сержантом [PERSON] відмовлено [PERSON] у перетинанні державного кордону України у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що [PERSON] , [INFO] , рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя тимчасово обмежено у праві виїзду з України (т. 1 а. с. 33). В матеріалах справи наявна відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит за №550 від 23 липня 2021 року про те, що за результатами перевірки встановлено, що в органах охорони державного кордону ДПСУ з 21 лютого 2019 року по 02 серпня 2021 року на виконанні перебувала постанова державного виконавця Новокодацького ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Орлової В.В. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2019 року (виконавче провадження №55805005) щодо боржника [PERSON] до сплати ним заборгованості по аліментам згідно судового наказу №263/1117/19, виданого 12 лютого 2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя. 02 серпня 2021 року начальником Новокодацького ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з використанням кваліфікованого електронного підпису за допомогою Автоматизованої системи виконавчого провадження була передана для виконання постанова державного виконавця відділу Орлової В.В. про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон особи з України від 24 вересня 2019 року (виконавче провадження №55805005) щодо боржника [PERSON] (т. 1 а. с. 34). Також з матеріалів справи встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року у справі №263/10754/21 задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність Новокодацького відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі Державного виконавця Орлової Вікторії Валеріївни, та визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Новокодацького відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Орлової В.В. щодо не надіслання до Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання постанови від 24 вересня 2019 року по ВП №55805005 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду з України у передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» строки. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 листопада 2021 року виправлено описку, допущену у тексті ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 жовтня 2021 року у справі №263/10754/21 за скаргою [PERSON] , де вважати вірно зазначеним назву документу: «Ухвала», у четвертому і двадцять першому абзацах описової частини займенник «нього» замість «мене», та у резолютивний частині «Ухвалив» замість «Вирішив» (т. 1 а. с. 35-37). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі №263/10754/21 за скаргою [PERSON] на бездіяльність Новокодацького відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в особі державного виконавця Орлової Вікторії Валеріївни в частині повного тексту ухвал Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року та 02 листопада 2021 року (т. 2 а. с. 110-119). Також постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у справі №263/10754/21 залишено без задоволення апеляційну скаргу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокадацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), та залишено без змін ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року, а також ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2023 року у вищезазначеній справі відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокадацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року у справі за скаргою [PERSON] на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокадацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в особі Державного виконавця Орлової В.В. (т. 2 а. с. 120-136). Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Частиною 9 статті 71 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом. Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі. Крім того, пунктом 5 Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державної прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження, затвердженого Наказами Міністерства юстиції України, Міністерства внутрішніх справ України 30 січня 2018 року №256/5/65 (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 02 лютого 2018 року за №133/31585), передбачено, що інформацію про особу, стосовно якої діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, уповноважений орган Державної прикордонної служби України вилучає (знімає з контролю) з бази даних у разі, зокрема, винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; винесення постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за виконавчим документом про стягнення аліментів. Наказом Міністерства юстиції України від 20 березня 2019 року №890/5/198 внесено зміни до пункту 3 розділу IV Порядку №256/5/65, а тому у зв`язку із переходом у березні 2019 року на електронний документообіг, інформація про особу боржника, стосовно якого діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, і яка була передана за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження з використанням кваліфікованого електронного підпису, вилучається (знімається з контролю) з бази даних в аналогічному порядку шляхом передачі безпосередньо державним виконавцем відповідної постанови з використанням електронного цифрового підпису за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження. У той же час, інформація про особу боржника, стосовно якого діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, і яка надсилалась у паперовому вигляді на поштову адресу уповноваженого органу Державної прикордонної служби України, вилучається (знімається з контролю) з бази даних в аналогічному порядку шляхом надсилання державним виконавцем відповідної постанови для виконання у паперовому вигляді на поштову адресу уповноваженого органу Державної прикордонної служби України. Згідно із ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Також ч. 2 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесення постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України) документи виконавчого провадження державним органам, органам місцевого самоврядування, банкам, іншим фінансовим установам, підприємствам, установам, організаціям, посадовим чи службовим особам можуть надсилатися у формі електронних документів. З матеріалів справи судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження №55805005 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31 січня 2018 року та до повноліття дитини, постановою державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Орловою В.В. від 21 лютого 2019 року встановлено тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. 24 вересня 2019 року державним виконавцем Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Орловою В.В. своєю постановою скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду [PERSON] з України, яке було встановлено постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2019 року, та зазначено про надсилання постанови до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання. Суд враховує висновки ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року у справі №263/10754/21, яка набрала законної сили 13 червня 2023 року, з якої вбачається, що «посадовою особою державним виконавцем Новокодацького відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Орловою В.В. при виконанні своїх посадових обов`язків було допущена неправомірна бездіяльність, а саме, порушені передбачені ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» строки для направлення для виконання державному органу в особі Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України документів виконавчого провадження», а також бере до уваги висновки, викладені у постанові Дніпровського апеляційного суду від 13 червня 2023 року за наслідками розгляду апеляційної скарги Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокадацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на вищевказану ухвалу, в яких зазначено, що «той факт, що копія постанови від 24 вересня 2019 року не була надіслана державним виконавцем до Державної прикордонної служби не спростовується ні матеріалами справи, ні доводами апеляційної скарги. Той факт, що як зазначено у апеляційній скарзі, копія цієї постанови була надана скаржнику, не звільняє державного виконавця від обов`язку направити її копії у той орган (посадовій особі), куди було направлено копію попередньої постанови про тимчасову заборону на виїзд». Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ч 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №522/7218/16-ц зазначено, що ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №752/4100/17, від 26 грудня 2019 у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі №32/421. Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Отже, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] сплатив грошові кошти за надані туристичні послуги у розмірі 40 500 грн., що підтверджується договором на туристичне обслуговування №164784 та розрахунковою квитанцією №164784-1 від 18 червня 2021 року (т. 1 а. с. 22-27). Також судом встановлено, що 03 липня 2021 року, під час спроби перетину державного кордону України на пункті пропуску через державний кордон «Запоріжжя», [PERSON] було відмовлено у перетині державного кордону на виїзд, оскільки в базі даних Державної прикордонної служби України знаходились відомості, що його тимчасово обмежено у праві виїзду з України на підставі постанови державного виконавця Орлової В.В. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2019 року у виконавчому провадженні №55805005 (т. 1 а. с. 34). Бездіяльність державного виконавця Новокодацького відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Орлової В.В. щодо не надіслання до Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання постанови від 24 вересня 2019 року у виконавчому провадженні №55805005 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду з України у передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» строки, яка встановлена судовим рішенням - ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 жовтня 2021 року у справі №263/10754/21, є чинною і не скасована у встановленому законом порядку. Отже, [PERSON] не мав можливості залишити Україну та відбути на відпочинок у зв`язку з вищезазначеними обставинами. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач не полетів на відпочинок у зв`язку отриманням відмови в перетинанні державного кордону України через бездіяльність державного виконавця Новокодацького відділу Державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Орлової В.В., то він обґрунтовано має право на відшкодування йому матеріальної шкоди. Також суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про недоведеність позивачем розміру матеріальної шкоди, оскільки такий розмір доведений позивачем. При цьому слід також врахувати ту обставину, що вартість туристичних послуг складається з вартості з урахуванням трьох осіб, безпосередньо позивача, його дружини та їх доньки, але судом не було встановлено жодних причин щодо неможливості його дружини та доньки полетіти на відпочинок без позивача, а тому відсутні підстави для стягнення суми вартості туристичних послуг на всіх трьох осіб у заявленому позивачем розмірі 40 500 грн. Враховуючи те, що надані позивачем докази щодо понесення ним матеріальної шкоди на загальну суму 40\~500 грн., а при цьому з наявних в матеріалах справи доказів неможливо визначити реальну частину вартості туристичних послуг безпосередньо туриста - [PERSON] , з виключенням частини вартості туристичних послуг на його дружину та дитину, то суд вважає обґрунтованим здійснити поділ зазначеної суми вартості туристичних послуг в розмірі 40\~500 грн. виходячи з вказаної у договорі на туристичне обслуговування кількості осіб та визначити суму завданих збитків, які підлягають відшкодуванню в розмірі 13\~500 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення заподіяної позивачу майнової шкоди підлягають частковому задоволенню. У своєму Рішенні №15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з тим, що не полетів на відпочинок, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) у формі задіяних зусиль по відновленню свого порушеного права на вільне пересування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, однак вважає, що розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач значно завищений, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 1 500 грн., що буде співмірним перенесеним моральним стражданням, а тому в частині стягнення з відповідача моральної шкоди позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19. Також суд не приймає до уваги посилання представника третьої особи на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою Державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний бюджет, тому завдана шкода повинна відшкодовуватись з рахунків, відкритих для забезпечення діяльності юридичної особи (бюджетної установи), з таких підстав. Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі -БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2). Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845. Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Покладаючи відшкодування завданої шкоди на державу суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення суду. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір за дві позовні вимоги майнового характеру у розмірі 1\~984,80 грн., але зі змісту заявлених позивачем позовних вимог судом встановлено, що ним повинно було бути сплачено всього 992,40 грн., враховуючи, що це вимоги майнового характеру, а загальний їх розмір складає 81\~000 грн. Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, однак, відповідно до матеріалів справи вказаного клопотання від позивача до суду не надходило. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а позивачем при зверненні до суду повинен бути сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн., то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 183,78 грн. (15 000 грн. х 992,40 грн. : 81 000 грн.), що пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Також ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу [PERSON] у зазначеній цивільній справі на підставі договору про надання юридичних послуг від 20 липня 2021 року надавав адвокат Маросін М.О., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1830 від 22 грудня 2004 року (т. 1 а. с. 40). Згідно із положеннями п. 1.1. вищевказаного договору виконавець зобов`язується надати замовнику юридичні послуги по представленню його інтересів у Ленінському районному суді м. Дніпро за позовом до Новокодацького відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Крім того, пунктом 2 зазначеного договору передбачено, що винагорода виконавця складає 7\~000 грн. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем суду було надано: акт №1 прийому виконаних послуг від 20 грудня 2021 року до договору про надання юридичних послуг від 20 липня 2021 року, в якому зазначено перелік наданих юридичних послуг виконавцем, а саме: консультація відносно правової позиції по справі 2 год. на суму 1\~000 грн.; складання двох запитів до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 2 год. на суму 1\~000 грн.; складання та подання скарги на бездіяльність державного виконавця до Жовтневого районного суду м. Маріуполя 4 год. на суму 2\~000 грн.; складання та подання позовної заяви до Ленінського районного суду м. Дніпро 6 год. на суму 3\~000 грн., а всього на загальну суму в розмірі 7\~000 грн. (т. 1 а. с. 41). Також на підтвердження сплати юридичних послуг позивачем було надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №20/12-21 від 20 грудня 2021 року про прийняття адвокатом Маросіним М.О. від [PERSON] грошових коштів в розмірі 7 000 грн. про надання юридичних послуг за договором від 20 липня 2021 року (т. 1 а. с. 42). Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем [PERSON] послуг від адвоката Маросіна М.О. в цій справі. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Суд звертає\~увагу,\~що зазначена в акті вартість юридичної послуги, як «консультації відносно правової позиції по справі» тривалістю у 2 години та вартістю 1 000 грн. підлягає зменшенню з врахуванням того, що в акті також міститься така послуга, як «складання та подання скарги на бездіяльність державного виконавця до Жовтневого районного суду м. Маріуполя», і на думку суду, враховуючи, що консультація стосувалась як подання скарги на бездіяльність державного виконавця, так і подання позовної заяви до суду, то підлягає стягненню сума лише в розмірі 500 грн. Також послуги зі «складання двох запитів до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України» тривалістю 2 год. та вартістю 1 000 грн., а також «складання та подання скарги на бездіяльність державного виконавця до Жовтневого районного суду м. Маріуполя» тривалістю у 4 години та вартістю 2 000 грн., суд не вважає складовою юридичних послуг наданих адвокатом в рамках цієї справи за позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а тому відшкодування витрат в цій частині не підлягає стягненню. Беручи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу є неспівмірними з обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). При цьому, зважаючи на те, що фактично правова допомога у цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви позивача про стягнення із відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 500 грн. (3 000 грн. складання позовної заяви, 500 грн. консультація відносно правової позиції у справі), які є співставними з обсягом і змістом наданих послуг. Крім того, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у сумі 647,50 грн. (3 500 х 18,5% / 100%) у зв`язку з чим, вимога про стягнення судових витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та співмірності витрат на правову допомогу з обсягом і змістом наданої адвокатом правової допомоги.

Outcome: partial