Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 24 жовтня 2022 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. В позові позивач зазначив, що 18.05.2020 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. За умовами якого позивач при укладення договору до моменту його підписання передав у власність відповідачу на власні потреби строком до 15 червня 2020 року включно грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн., а відповідач прийняв від позивача у власність строком до 15 червня 2020 року включно грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн. Позивач зазначив, що передача грошових коштів відбулася в день підписання договору до моменту його підписання шляхом перерахування грошових коштів в безготівковій формі з поточного рахунку, відкритого на ім`я позивача у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «РадаБанк», на поточний рахунок відповідача, відкритий у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «РадаБанк», а відповідач отримав з поточного рахунку Позикодавця грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн., на свій поточний рахунок, відкритий у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «РадаБанк». Таку ж саму суму грошових коштів, зазначену в пункті 1 Договору без нарахування процентів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві в строк до 15 червня 2020 року включно. Позивач вказав, що відповідач не виконав свого зобов`язання перед ним та не повернув грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн., тому просив їх стягнути в судовому порядку. 31 жовтня 2022 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання. 03 травня 2023 року було задоволено клопотання представника відповідача та постановлено об`єднати в одне провадження та розглядати спільно в одному провадженні позовні вимоги цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним. В якості обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначила, що ніколи не зустрічалась з [PERSON] особисто, ніколи його не бачила, не спілкувалась з ним, незнайома з ним. Позивач за зустрічним позовом зазначала, що ніколи не отримувала від [PERSON] на умовах позики грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн., ніколи у відділеннях АТ «Акціонерний банк «РадаБанк» поточного рахунку [NUMBER] для отримання коштів від будь-якого не відкривала. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом - адвокат Дударенко А.Д. наполягала на задоволенні позовних вимог свого довірителя та заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] .. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] надав заяву в якій просив справу розглядати за його відсутністю, свої позовні вимоги підтримав. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Костогриз О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви за позовом [PERSON] , та наполягав на задоволення зустрічного позову [PERSON] [PERSON] підтримала свого представника, та просила суд відмовити в позовних вимогах за первісним позовом, та задовольнити позовні вимоги зустрічної позовної заяви. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується насамперед на встановленні наявності у позивача права, за захистом якого він звертається, та встановленні порушення такого права. Відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Як вбачається з позовної заяви, 18.05.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів. За умовами п. 1 Договору позики грошових коштів, Позикодавець при укладення договору до моменту його підписання передав у власність Позичальнику на власні потреби строком до 15 червня 2020 (п`ятнадцятого червня дві тисячі двадцятого )року включно грошові кошти в розмірі 250000,00 (двісті п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) грн., а Позичальник прийняв від Позикодавця у власність строком до 15 червня 2020 (п`ятнадцятого червня дві тисячі двадцятого) року включно грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн. (двісті п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок. Передача грошових коштів Позикодавцем відбулася в день підписання цього договору до моменту його підписання у місті Дніпрі шляхом перерахування грошових коштів в безготівковій формі з поточного рахунку, відкритого на ім`я Позикодавця у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «РадаБанк», на поточний рахунок Позичальника, відкритий у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «РадаБанк», а Позичальник отримала з поточного рахунку Позикодавця грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. (двісіті п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок), на свій поточний рахунок, відкритий у Акціонерному товаристві «Акціонерний банк «РадаБанк». Таку ж саму суму грошових коштів, зазначену в пункті 1 Договору без нарахування процентів Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві в строк до 15 червня 2020 (п`ятнадцятого червня дві тисячі двадцятого) року включно. В матеріалах справи наявне платіжне доручення №401828 від 18 травня 2020 року про перерахування грошових коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] та розписка від 18 травня 2020 року, надана [PERSON] , якою вона підтверджує факт отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 250 000,00 грн. (двісті п`ятдесят тисяч гривень), згідно договору позики від 18 травня 2020 року. В пункті 13 Договору позики грошових коштів, зазначено, що Сторони однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських, наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Такої думки дійшов і Верховний Суд України у постанові від 24 лютого 2016 року при розгляді справи №6-50цс-16. Боргова розписка підтверджує укладання договору позики та факту передачі коштів позичальнику (постанова Верховного Суду у справі № 177/1659/17 від 18.05.2020) Боргова розписка повинна бути укладена в письмовій формі, нотаріального посвідчення не потребує (за бажанням), повинна містити конкретні ідентифікуючі відомості про позикодавця та позичальника, дату складання розписки, суму позики, дату повернення цієї суми позики та зі змісту розписки повинно однозначно випливати, що позичальник отримав певну суму коштів від позикодавця та зобов`язується їх повернути з настанням певної дати, а також підпису позичальника (постанова Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 759/5787/18). У частині першій статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом з`ясовано, що відповідач не виконав свого зобов`язання перед позивачем та не повернув грошові кошти в розмірі 250 000,00 грн., доказів зворотного до суду не було надано. Відповідно до п. 5 Договору, у разі, якщо Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % (три проценти) річних від простроченої суми. Згідно з положеннями статті 611 ЦК, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, відповідач зобов`язаний сплатити суму несплаченого у строк боргу в сумі 250 000,00 грн. (двісті п`ятдесят тисяч гривень), інфляційні збитки, що складають 88 365,48 грн. (вісімдесят вісім тисяч триста шістдесят п`ять гривень 48 коп.) та 3 % (три проценти) річних в сумі 17 249,10 грн. (сімнадцять тисяч двісті сорок дев`ять гривень 10 коп.). Таким чином, суд вважає позовні вимоги Позивача за первісним позовом законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. У статті 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою-п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Водночас статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі № 500/2262/14-ц судом наведено висновок: «Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Наявність умислу в діях особи, яка ввела в оману, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка стверджує, що діяла під впливом обману, тобто у розглядуваній справі [PERSON]». Верховний Суд в постанові від 19 січня 2022 року у справі №753/6253/18 зазначив: «Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. За змістом наведеної норми обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину, а відтак не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією із сторін зобов`язань, які виникли з правочину і не пов`язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін також не є підставою для визнання правочину недійсним». Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Наявність умислу в діях особи, яка ввела в оману, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка стверджує, що діяла під впливом обману. Аналогічної думки дійшов Верховний Суд в постанові від 21.10.2020 р. у справі №500/2262/14-ц дійшов наступного висновку. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст. ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики та не одержання коштів від позикодавця. Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що фактично коштів за договором позики вона не отримувала, а під час підписання договору позики вона, нібито, не розуміла, що підписує договір позики грошових коштів, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики він є чинним, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до компетентних органів з цього приводу. Договір позики не визнавався судом недійсним та відповідно до презумпції правомірності правочину є правомірним. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог не спростовують наведених висновків суду та будуються на припущеннях, що є недопустимим відповідно до процесуального закону, а відтак не заслуговують на увагу. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено, у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом необхідно також стягнути судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 3556, 16 грн. при подачі позовної заяви до суду. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні право допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 від 27.06.2018 року до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є документально підтвердженими, а саме: договором про надання правової допомоги адвокатом від 15.08.2022 року, актом № 1 від 03.10.2022 року до договору про надання правової допомоги адвокатом від 15.08.2022 року та квитанцією серії ААА31 від 03.10.2022 р., що також узгоджується з позицією викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 від 27.06.2018 року. Згідно роз`яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 гривень, оскільки вони є документально підтвердженими та доведеними. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved