Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою за змістом якої просить встановити факт смерті [INFO] її батька [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України м. Зугрес Харцизського району Донецької області. Вказана заява вмотивована тим, що [PERSON] є батьком заявника [PERSON] , та на момент смерті постійно проживав в м. Зугрес Харцизського району Донецької області. За фактом смерті [PERSON] нелегітимними органами окупаційної влади 19.10.2023 року видано свідоцтво про смерть, яке не має юридичної сили на території України. Необхідність встановлення факту смерті [PERSON] в судовому порядку зумовлено потребою інформування органів Пенсійного фонду України про припинення нарахування йому пенсійних виплат, а оскільки за відсутності судового рішення з даного приводу не можливо відкрити спадкову справу після його смерті. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час, місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили. Заявником у заяві вказано про розгляд справи за її відсутності. Представник Звенигородського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) надіслала до суду заяву про відсутність заперечень щодо задоволення заявлених вимог та можливість розгляду справи без участі представника заінтересованої особи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, якими передбачено невідкладний розгляд справи вказаної категорії, неявка учасників справи не перешкоджає її розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не з`явився. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що померлий [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яка після реєстрації шлюбу 02.10.2015 року з [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 02.10.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Таким чином, заявник [PERSON] є членом сім`ї померлого [PERSON] , в розумінні Сімейного кодексу України, а саме його донькою, тобто належним заявником у даній справі. Відповідно до довідки від 16.06.2021 року № 7109-5000368118 [PERSON] , [INFO] , адресою реєстрації місця проживання є [ADDRESS] , а фактичне місце проживання як внутрішньо-переміщеної особи [ADDRESS] . Про факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , в м. Зугрес Донецької області свідчать копії лікарського свідоцтва про смерть № 377, виданого 18.10.2023 року республіканським борю судово-медичної експертизи днр, а також свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.10.2023 року адміністрацією міста Зугрес міста Харцизськ донецької народної республіки, про що складено актовий запис №\~189. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у\~тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7\~квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до меж та переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, затверджених указом Президента України від 07.02.2019 року № 32/2019, місто Зугрес Донецької області відноситься до тимчасово окупованої території. З огляду на вказане, суд вважає встановленим те, що станом як на дату смерті [PERSON] , так і на дату розгляду справи м. Зугрес Донецької області віднесено до тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що обумовлює необхідність вирішення питання про встановлення факту смерті [PERSON] у судовому порядку в порядку окремого провадження. Даючи оцінку допустимості в даній цивільній справі таких доказів, як копії документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, довідки про причину смерті [PERSON] від 18.10.2023\~року № 377 та свідоцтва про смерть [PERSON] від 19.10.2023 року серії [NUMBER] , суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Водночас положеннями ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказано, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішеннях «Лоізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» від 23.02.2016 року, «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 року, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, вказано, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейського суду з прав людини вказав, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України, якою є м. Зугрес Харцизського району Донецької області, суд, як виняток, вважає за можливе прийняти в якості допустимих доказів вказані вище документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, оскільки вказане необхідно для захисту інтересів заявника, а прийняття судом таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 16.11.2022 року в справі № 759/1443/22. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011\~року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази, в суду відсутні сумніви, що [PERSON] , [INFO] , яка є батьком заявниці, помер [INFO] в м. Зугрес Харцизського району Донецької області, яке на час його смерті та ухвалення даного рішення відноситься до тимчасово окупованої території України, а тому наявні достатні підстави для задоволення заявленої вимоги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Водночас відповідно до змісту ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час є одним з документів на підставі якого органом державної реєстрації актів цивільного стану може бути проведено державну реєстрацію смерті особи. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Положеннями ч. 5 ст. 317 ЦПК України передбачено, що копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved