Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що в житловому будинку [ADDRESS] , який належить йому на праві приватної власності, також зареєстровані відповідачі по справі. Однак, відповідачі не проживають у вказаному будинку, не приймають ніякої участі в його утриманні, на неодноразові прохання позивача про зняття з реєстрації в добровільному порядку, відповідачі не реагують, чим перешкоджають позивачу вільно користуватися та розпоряджатися будинком, тому позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від них надійшло клопотання в якому вони просили справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, відповідач [PERSON] подала відзив в якому просила відмовити позивачу в задоволенні позову та подала клопотання в якому просила справу розглянути без її участі, врахувавши доводи викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 01.08.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Петрівського району Кіровоградської області (а.с.8-9). В даний час в будинку також зареєстровані відповідач по справі - [PERSON] та її малолітній син - [PERSON] , [INFO] , однак, відповідачі не проживають у вказаному будинку, що підтверджується довідкою Петрівської селищної ради Кіровоградської області №734 від 19.05.2023 року (а.с.11). Таким чином, всі обов`язки по утриманню та обслуговуванню будинку виконує лише позивач, який позбавлений права в повній мірі вільно користуватися та розпоряджатися майном, в зв`язку з тим, що в будинку зареєстровані відповідачі, які там не проживають. Позивач неодноразово зверталася з проханням до відповідача про зняття з реєстрації, однак безрезультатно. Згідно ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності зі ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду(про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] тривалий час не проживає в даному будинку, чим створює перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки позивач вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг та не має можливості отримати житлові соціальні пільги, то необхідно зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити позивачу перешкод у користуванні будинком шляхом позбавлення її права користування ним. На підставі викладеного, суд вважає, що позов щодо відповідача [PERSON] слід задовольнити та визнати громадянку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Щодо визнання відповідача - малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS] , суд зазначає наступне. В силу частини першої статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21) зазначено, що: «на час вибуття із спірного житла позивач була малолітньою особою та особою з інвалідністю, яка самостійно не могла визначати своє місце проживання, а тому, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що за позивачем збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька, незважаючи на факт зміни постійного місця проживання та сам факт не проживання в спірному житловому приміщенні. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини». Враховуючи вищевикладене, оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] , в силу свого віку не може самостійно визначати місце свого проживання, задля не порушення як найкращих інтересів дитини визначених Конвецією, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням: житловим будинком [ADDRESS] . Крім, цього на підставі ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені та документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції від 04.08.2023 року, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1073 гривні 60 копійок, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] . Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 29, 391, 405 ЦК України, Житловим кодексом України, ст. ст.6, 160 Сімейного кодексу України, ст.141 ЦПК України та Законом України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Outcome: partial