Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що 28.08.2015 року між ним та ДО «Комбінат рекорд» укладено договір зберігся за № 28/08-01, відповідно до умов якого позивач як поклажодавець передав зберігачу (ДО «Комбінат Рекорд») матеріальні цінності із зазначенням їх кількості та вартості в акті приймання-передачі. Відповідно до умов договору зберігач зобов`язався надавати послуги, зберігаючи прийняте майно в складському приміщені по [ADDRESS] , надавати поклажодавцю рахунок для оплати послуг. Відповідно до складеного акту приймання-передачі матеріальних цінностей поклажодавцем передано продукцію металопрокату на суму 80\~000,00 грн. За твердженням позивача, відповідачем не виконано обов`язок зі зберігання отриманих матеріальних цінностей, одержане майно фактично втрачене. Направлена на адресу відповідача письмова вимога про повернення майна від 08.05.2017 року, яка фактично отримана 13.05.2017 року, залишена без виконання. Сторона звертається до положень законодавства в частині врегулювання відносин за договором зберіганя, а аткож положень договору, які передбачають настання відповідальності у разі втрати майна, а аткож право на нарахування пені внаслідок прострочення повернення майна, та, з огляду на викладені обставини, просить стягнути з Державної організації «Комбінат «Рекорд» на користь [PERSON] збитки, завдані втратою переданих речей на зберігання, в сумі 80\~000,00 грн., пеню, нараховану за період 180 днів 72\~000,00 грн. При розгляді справи ухвалою суду від 08.08.2018 року провадження по справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі №295/2123/18 за позовом Державної організації «Комбінат «Рекорд» до [PERSON] про визнання договору зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином. Згідно з рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 02.03.2023 року у задоволенні позову Державної організації «Комбінат «Рекорд до [PERSON] про визнання договору зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином відмовлено. Постановою Житомирського апеляційного суду від 29.05.2023 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.09.2023 року провадження у справі поновлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представники відповідача заперечували з приводу заявлених позовних вимог, вказуючи на те, що позивач [PERSON] є колишнім працівником Державної організації «Комбінат «Рекорд», укладений правочин має ознаки фіктивності, оскільки будь-яке майно від [PERSON] не отримувалось, підписи на договорі, а також акті приймання-передачі проставлялись посадовим особами з метою переслідування власних інтересів, без наміру створення зазначених у такому договорі правових наслідків. За твердженням учасників, при розгляді справи за позовом Державної організації «Комбінат «Рекорд» до [PERSON] про визнання договору зберігання матеріальних цінностей фіктивним правочином судом не дослідженому в повній мірі докази на підтвердження заїзду транспортних засобів на територію підприємства, відомості про можливе походження такого майна у розпорядженні позивача не з`ясовувались. Звертали увагу також на тому, що позивач не виявляв ініціативи з приводу оплати послуг зберігання, не звертався до Державної організації «Комбінат «Рекорд» за отриманням рахунків на оплату. Судом встановлено наступні обставини. 28.08.2015 року між Державною організацією «Комбінат «Рекорд» в особі директора Разуваєва А.А. та [PERSON] був укладений договір №28/08-01 зберігання матеріальних цінностей, за умовами якого виконавець надає замовнику послуги по зберіганню матеріальних цінностей в неопалювальному складському приміщенні на загальній площі 20 м?, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Сторони договору обумовили, що при передачі замовником матеріальних цінностей для зберігання виконавцю складається акт приймання-передачі (п. 1.2 договору). За змістом п. 1.3 договору сукупна вартість майна на момент його передачі виконавцю складає 80 000 грн. Загальна вартість по зберіганню матеріальних цінностей складає 200 грн. з ПДВ в місяць (п. 2.2 договору). Згідно з п.3.2.3 договору виконавець зобов`язується повернути замовнику майно, що було передано на зберігання, на першу вимогу замовника, але не пізніше двох днів з дня отримання повідомлення. Відповідно до п. 6.1 договір набирає чинності з момент його підписання і діє до 31.12.2015 року, а в частині зобов`язань до повного їх закінчення. Позивачем [PERSON] скеровано на адресу відповідача вимогу від 08.05.2017 року про повернення матеріальних цінностей за договором від 28.08.2015 року. Згідно досліджених судом доказів відповідна вимоги отримана Державною організацією «Комбінат «Рекорд» 13.05.2017 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надаючи оцінку поданим стороною відповідачам доказам, суд приходить до висновку про їх скерованість на оспорення укладеного договору зберігання за ознаками його фіктивності. Як зазначалось вище, рішенням суду у цивільній справі, яке набрало законної сили, вирішено питання дотримання сторонами договору загальних вимог до правочину як критеріїв його чинності. За висновком суду, позивач не довів належними та допустимими доказами того, що обидві сторони договору зберігання матеріальних цінностей не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення або ж діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки. За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на вищевикладене, суд виходить з правомірності укладеного договору зберігання, виникнення у його учасників передбачених умовами такого договору взаємних прав та обов`язків. Суд також зауважує, що сторона - надав послуг, яка при виникненні правовідносин допустила власне недбальство в організації супроводу як документального підтвердження відповідних внутрішніх операцій, зокрема в частині контролю переміщення речей (матерілальних цінностйй), не може посилатись на відстуність таких доказів у сторони позивача. Оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням за принципом достатності, переконливості, взаємного значення. Відповідно до ч. 1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Згідно з ч.1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Положеннями ч.1 ст. 950 ЦК України визначеною, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Збитки,\~завдані поклажодавцеві\~втратою (нестачею)\~або пошкодженням\~речі,\~відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості (ч.1 ст. 951 ЦК України). Відповідні зобов`язання з уточненням їх змісту відтворено умовами договору зберігання, укладеного між сторонами 28.08.2015 року. З досліджених судом доказів, а також фактично визнаних учасниками обставин слідує, що Державна організація «Комбінат «Рекорд» станом на час вирішення спору не має у розпорядженні переданих за умовами договору зберігання речей, що є підставою для відшкодування втрат у розмірі вартості таких речей. Як зазначалось вище, сукупна вартість майна на момент його передачі виконавцю складає 80 000 грн. Відповідна сума підлягає до стягнення з відповідача. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ст.552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Пунктом 4.5. договору зберігання матеріальних цінностей сторони погодили обов`язок сплати пені при порушені виконавцем строку повернення майна в розмірі 0,5 % від вартості майна за кожен день затримки повернення майна. Суд, погоджуючись з обгрунтованістю вимог про стягнення пені як таких, що засновані на умовах договору про відповідальність сторін за порушення, яке, у даному випадку, є відмінним від самої втрати та полягає у простроченні повернення майна протягом періоду в 180 днів, обрахованих після спливу 2-х днів з часу отримання письмової вимоги, а також визнаючи правильність математичного обрахунку, приходить до висновку про необхідність стягнення пені, що відповідно до ст.552 ЦК України не є підставою для звільнення від безпосереднього відшкодування збитків, завданих невиконанням зобов`язання. При цьому, суд зменшує суму пені з огляду на її істотну величину у порівняні з загальними обсягом завданих втрат. У відповідності до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом враховано матеріальне становище відповідача, в судовому засіданні представниками сторони надавались пояснення про надмірний тягар заявлених позивачем вимог.

Outcome: partial