Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду. Просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] із ним його батьком [PERSON] [INFO] . Адже мати їх дитини на даний час проживає на території Республіки Польщі та наміру повертатись в Україну немає. З врахуванням індивідуальних та психологічних властивостей, вважає, що найкращим захистом інтересів дитини буде відповідати визначення місця проживання разом із рідним батьком. Ухвалою суду 27.09.2023 відкрито провадження в даній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Згідно ухвали суду від 25.10.2023 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, справу призначено до судового розгляду по суті. 09.11.2023 на адресу суду надійшов письмовий висновок органу опіки та піклування (Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району), щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] [INFO] . Представники сторін в судове засідання не прибули, надіславши письмові заяви, адресовані суду, просили розгляд справи проводити без їх присутності, раніше заявлені вимоги підтримали. Представник відповідача зазначила, що не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК\~України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК\~України). Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено наступне. 16.04.2011 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 132. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис № 614 та видано свідоцтво серія [NUMBER] . Шлюбні відносини позивача з відповідачем були припинені у 2017 році, 15.05.2019 рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі № 337/1033/19 даний шлюб розірвано. 20.03.2022 відповідач разом із сином виїхала до Республіки Польща внаслідок воєнних дій та збройного конфлікту російської федерації, який вже тривалий час проходить на території України. З 14.12.2022 у відповідності до постанови Окружного суду Клодзьку у справі ІІІ Nsm 1588/22 від 14.12.2022, неповнолітню [PERSON] , [INFO] , передано під опіку [PERSON] , в якості прийомної сім`ї. Рішенням Окружного суду Клодзьку у справі ІІІ Nsm 1588/22, відповідач була позбавлена батьківських прав. На сьогодні, позивач перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині [NUMBER] з 09 травня 2022 року., що підтверджується довідкою від 22.01.2023 № 348. Не був належним чином повідомлений про розгляд справи ІІІ Nsm 1588/22 та не міг забрати сина до себе, як його рідний батько. Згідно постанови Окружного суду м. Клодзько від 23.06.2023 обмежено батьківські права учасниці провадження [PERSON] щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] . А тому, для захисту прав свого сина [PERSON] , позивач подав рапорт про надання відпустки з метою виїзду до Республіки Польща, щоб забрати до себе дитину. У зв`язку із тим, що відповідач має алкогольну залежність та невідповідально ставиться до своїх батьківських (материнських) обов`язків, з метою недопущення ситуації щодо залишення неповнолітньої дитини без належного нагляду у іншій країні, позивач вимушений був звернутись до суду для встановлення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - позивачем. Так, на момент подачі позовної заяви позивач з відповідачем не змогли дійти згоди щодо місця проживання сина. А тому, позивач вимушений був звернутися до суду. 12.07.2023 начальником відділу та головним спеціалістом відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради було складено акт обстеження умов проживання. Відповідно до якого неповнолітній [PERSON] проживає разом із позивачем, у його квартирі, за адресою: [ADDRESS] . Вказано, що для виховання та розвитку дитини батьком створено всі необхідні умови для дитини. У відповідності до висновку органу опіки і піклування від 03.11.2023 № 2572/01-37/12.03 щодо роз`яснення спору про визначення місця проживання дитини було обстежено житлово побутові умови за місцем проживання батька та дитини. Комісія вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] , разом з його батьком [PERSON] [INFO] . Враховуючи вище наведене, орган опіки та піклування - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, захищаючи найкращі інтереси дитини, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, вважає можливим визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] , разом з його батьком [PERSON] [INFO] . Відповідно до заяви від 24.10.2023 наданої [PERSON] , остання визнає позовні вимоги, адже проживає у Республіці Польща та наміру повертатись в Україну не має. До виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь - кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття\~11\~Закону\~України\~«Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дитини, та те, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, то суд, вважає, що відсутні виняткові обставини, коли малолітня дитина може бути розлучена зі своїм батьком. Проживання дитини із позивачем саме по собі не є підставою для визнання позову таким, що до задоволення не підлягає, оскільки такий факт не позбавляє права позивача вимагати визначення місця проживання дитини в судовому порядку. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити та визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] , уродженця м. Запоріжжя разом з батьком [PERSON] [INFO] . Крім того, суд зауважує, що мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування, або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Outcome: approved