Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінпром Маркет» та прохає визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 04 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Остапенком Є.М., зареєстрований за реєстровим номером № 10701, про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості в розмірі 5 849 грн 00 коп. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 04 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. був вчинений виконавчий напис № 10701 про стягнення з нього на користь відповідача - ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості за кредитним договором № 0964720037 від 20 серпня 2018 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Інфінанс», яка утворилася за період з 25 березня 2019 року до 04 березня 2021 року, у розмірі 5 849 грн 00 коп. На підставі вказаного виконавчого напису старшим державним виконавцем Конотопського відділу ДВС у Конотопському району Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Він вважає, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. при вчиненні 04 березня 2021 року виконавчого напису № 10701 були порушені вимоги діючого законодавства України, зокрема, ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки протягом дії кредитного договору та у подальшому він не отримував від відповідача жодної вимоги про наявність у нього заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення, а також не отримував такого повідомлення від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. Враховуючи, що він не був проінформований про існування заборгованості та її розмір. Він не згоден із сумою заборгованості, яка зазначена у виконавчому написі нотаріуса, оскільки розмір процентів, нарахованих за користування кредитними коштами ( 4 599 грн 00 коп) значно перевищує тіло кредиту ( 1 200 грн 00 коп). Крім того відповідач - ТОВ «Фінпром Маркет» на надав йому доказів, які б підтверджували перехід до нього права вимоги за кредитним договором № 0964720037 від 20 серпня 2018 року, а також доказів, що вказаний договір був посвідчений нотаріально. За таких обставин виконавчий напис, вчинений 04 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., зареєстрований за реєстровим номером №10701, є таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 серпня 2023 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні (а.с. 35). Відповідно до ухвали суду 31 серпня 2023 року підготовче провадження у справі закрите та справа призначена до судового розгляду на 09 жовтня 2023 року (а.с. 52). 31 серпня 2023 року судом відмовлено у задоволенні клопотання директора ТОВ «Фінпром Маркет» Ґедзь О.В. про врегулювання спору за участі судді (а.с. 51). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Його представник - адвокат Гринь К.О. у наданих до суду поясненнях зазначила, що [PERSON] позовні вимоги підтримує та прохає їх задовольнити (а.с. 48-49). Відповідач - ТОВ «Фінпром Маркет» у судове засідання також не з`явилося. Відповідач у встановленому законом порядку був повідомлений про час і місце підготовчого судового засідання (а.с. 59). Крім того ТОВ «Фінпром Маркет» надало до суду заяву про визнання позову (а.с. 44 ). Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 63). Третя особа: Конотопський відділ ДВС у Конотопському району Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) надав заяву про проведення судового засідання без участі його представника (а.с. 60). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Встановлено, що 04 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М вчинений виконавчий напис, який зареєстрований у реєстрі за номером № 10701, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет», якому ТОВ «Фінансова компанія з управління активами» на підставі договору факторингу № 250121ФК відступило право вимоги за кредитним договором від 25 січня 2021 року, якому, в свою чергу ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» відступило право вимоги за договором факторингу № 25/01/21 від 25 січня 2021 року, якому ТОВ «Інфінанс» на підставі договору факторингу № 26032019 від 26 березня 2019 року відступило право вимоги за кредитним договором від 20 серпня 2018 року за № 0964720037, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] , стягнута заборгованість за період з 25 березня 2019 року до 04 березня 2021 року в розмірі 5 849 грн 00 коп, в тому заборгованість за тілом кредиту в сумі 1 200 грн 00 коп, заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами в розмірі 4 599 грн 00 коп. За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто 50 грн 00 коп. Загальна сума, що підлягає стягненню за вказаним виконавчим написом становить 5 849 грн 00 коп (а.с. 17). Постановою старшого державного виконавця Конотопського відділу ДВС у Конотопському району Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Литвин В.А. від 28 серпня 2021 року за заявою ТОВ «Фінпром Маркет» на підставі вищевказаного виконавчого напису було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (а.с. 18) 21 вересня 2021 року державним виконавцем винесена постанова про арешт котів боржника (а.с. 19), а 24 вересня 2021 року - постанова про звернення стягнення на заробітку плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (а.с. 20). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України, в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.ст. 626, 628, 610 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Крім того, за змістом ст.ст. 517, 518 ЦК України, зміна кредитора у зобов`язанні не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає право до надання доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Згідно із ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За приписами ст. 88 вищевказаного Закону нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. При цьому ст. 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Порядок вчинення виконавчих написів передбачений Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок). Згідно з п. 1.1 вказаної Глави розділу ІІ Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Пунктом 1.2. Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно п. 3.1 вказаної Глави розділу ІІ Порядку, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Окрім того, п.п. 3.2, 3.5 п. 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затв. постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вищевказаному Переліку документів. Так, постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 затверджений Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Постановою КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 Перелік документів доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включений п. 2 в редакції: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». В той же час, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14), залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття постанову КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині доповнення Переліку новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Також вказаним судовим рішенням зобов`язано КМУ опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанови КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Згідно ч. 5 ст. 254 КАС України в редакції, що діяла на час ухвалення вказаного судового рішення, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 у справі № 826/20084/14 набрала законної сили цього ж дня - 22 лютого 2017 року, отже і п. 2 постанови КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» також втратив чинність з цього дня. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. У подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Зі змісту наведених судових рішень вбачається, що з 22 лютого 2017 року виконавчий напис може бути вчинений лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору. Оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 04 березня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14). Відповідачем не надано будь-яких доказів що укладений 20 серпня 2018 року між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] кредитний договір був посвідчений нотаріально. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс2) порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. З аналізу нормативно-правових актів, які регулюють порядок вчинення нотаріусом виконавчого напису вбачається, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. З наведеного слідує, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Також на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання вказаного питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який також має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17, та постанові Верховного Суду України від 23 січня 2018 року № 61-154св18. Відповідачем не надано доказів, що на час вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. виконавчого напису, зареєстрованого за реєстровим номером № 10701, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості за кредитним договором № 0964720037 від 20 серпня 2018 року - станом 04 березня 2021 року, розмір вказаної заборгованості становив 5 849 грн 00 коп, а нотаріус переконався у безспірності заборгованості за кредитним договором № 0964720037 від 20 серпня 2018 року. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, слід визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 04 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., зареєстрований за реєстровим номером №10701, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості в сумі 5 849 грн 00 коп. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову. [PERSON] у прибуток держави сплачено судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 073 грн 60 коп та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 536 грн 80 коп (а.с. 1), всього 1 610 грн 40 коп (1 073 грн 60 грн + 536 грн 80 коп). Згідно ч. 1 ст. 43 Бюджетного Кодексу України, Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, яке передбачає розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства. Аналогічне положення передбачене і під. 2 п. 4 Положення про Державну казначейську службу, затв. постановою КМУ від 15.04.2015 № 215. Враховуючи вищевикладене, повернення судового збору повинно здійснюватися органами Казначейства України. За таких обставин, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, що становить 536 грн 80 коп, та 50 % судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову, що становить 268 грн 40 коп, всього 805 грн 20 коп, а також стягнути з відповідача ТОВ «Фінпром Маркет» на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 805 грн 20 коп. Позивач [PERSON] прохає також стягнути на його користь понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп. ТОВ «Фінпром Маркет» звернулося до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Своє клопотання обґрунтовує тим шо, вартість наданих адвокатом послуг є значно завищеною порівняно з іншими витратами на послуги адвоката в аналогічних справах та неспівмірними з обсягом виконаних робіт і складністю справи. Враховуючи поведінку відповідача у даній справі, яка була направлена на врегулювання спору та визнання позову, прохає зменшити витрати на правову допомогу з 5 000 грн 00 коп до 2 850 грн 00 коп (а.с. 42). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного закону). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Встановлено, що 21 липня 2023 року між [PERSON] та Адвокатською компанією «Гринь та Партнери» був укладений договір про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 23-25) За умовами цього договору сторони визначили гонорар адвоката у фіксованій сумі в розмірі 5 000 грн 00 коп (а.с. 24). Інтереси позивача [PERSON] від Адвокатської компанії «Гринь та Партнери» представляла адвокат Гринь К.О. (а.с. 26). Згідно звіту про виконані роботи до договору про надання правничої (правової) допомоги від 01 серпня 2023 року Адвокатська компанія «Гринь та Партнери» надала [PERSON] наступні послуги: консультація клієнта, узгодження правових позиції з клієнтом, вивчення матеріалів справи, вивчення та правовий аналіз наданих клієнтом документів, пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, підготовка та складання позову разом із заявою про забезпечення позову, виготовлення сканкопій чи фотокопій документів та посвідчення документів, подача документів до суду, супровід справи у суді першої інстанції, всього на суму 5 000 грн 00 коп (а.с. 27). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбасено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Тобто, факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19. Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 01 лютого 2023 у справі № 160/19098/21 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved