Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

25\~жовтня 2022\~року КП\~«Теплоенерго» ДМР\~звернулося до\~суду із\~позовною заявою\~до [PERSON] \~із вимогою\~про стягнення\~заборгованості за\~теплопостачання. (а. с. 1-7). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 лютого 2005 року між Міським комунальним підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» та [PERSON] було укладено договір № 060602 про постачання теплової енергії, пізніше КП «Теплоенерго» отримало від КП Дніпропетровські міські теплові мережі» засоби для теплопостачання приміщень відповідача, а КП «Теплоенерго» було передано право вимоги за заборгованістю, яка виникла перед КП «Дніпровські міські теплові мережі». На підставі вищезазначеного, відповідачеві було запропоновано укласти додаткову угоду до Договору, предметом якої є зміна енергопостачальної організації та внесення відповідних змін до основного договору в частині його сторін та їх реквізитів, втім додаткова угода відповідачем підписана не була. Втім, відповідно до п. 3.4 Додаткової угоди, у разі неотримання Новою Енергопостачальною організацією підписаної угоди або обґрунтованих заперечень в її підписанні на протязі 30 днів з дня її отримання, додаткова угода вважається погодженою. На підставі наведеного, станом на день пред`явлення даного позову сума основного боргу за отримані відповідачем послуги з постачання теплової енергії та нараховані на таку заборгованість фінансові санкції, за період з січня 2020 року по квітень 2021 року становить 4445 гривень 87 копійок, яка складається з: основного боргу у розмірі 2542 гривні 44 копійки, 3 % річних 129 гривень 97 копійок, інфляційних збитків - 746 гривень 44 копійки та пені 1027 гривень 02 копійки, які позивач прохає суд стягнути з відповідача разом із судовим витратами по справі у розмірі 2684 гривні. Ухвалою суду від 01 грудня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 94), копія якої надіслана учасникам справи 06 грудня 2022 року за вихідним № 1428/23-вих/2/204/670/23 від 06 грудня 2022 року (а. с. 95). 19 квітня 2023 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт (а. с. 97), яким відповідачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками. 01 травня 2023 року судом за вихідним № 11025/23-вих/2/204/670/23 повторно направлено на адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з додатками (а. с. 99). 07 червня 2023 року на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» повернуто конверт (а. с. 100), якими відповідачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками. Ухвалою суду\~від 04\~липня 2023\~року у\~справі здійснено\~перехід від\~ зі спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено судове засідання на 09 годину 50 хвилин 08 серпня 2023 року (а. с. 101), копія якої надіслана учасникам справи 05 липня 2023 року за вихідним № 19053/23-вих/2/204/670/23 (а. с. 103). Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 107). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному сайті суду (а. с. 110), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 28/12 від 27 липня 2016 року «Про надання дозволу на передачу з балансу КП «ДНІПРОПЕТРОВСЬКІ МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання» надано дозвіл на передачу з балансу КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» Дніпропетровської міської ради» на баланс КП «Теплоенерго» об`єктів і мереж теплопостачання згідно переліком (а. с. 33 та на звороті). Таким чином, КП «Теплотранс» ДМР надає послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді, в тому числі за адресою: бул. Слави, 22. Відповідач був власником нежитлового приміщення розташованого на [ADDRESS] , в житловому будинку літ. А-10 на першому поверсі, загальною площею 14,6 кв. м, позиції 1-4, що підтверджується копією договору дарування від 17 січня 2004 року за реєстровим № 229 (а. с. 17 та на звороті). 01 лютого 2005 року між міським комунальним підприємством «Дніпропетровські міські теплові мережі» та [PERSON] було укладено договір № 060602 про постачання теплової енергії (а. с. 9-11 та на звороті). 20 вересня 2016 року між КП «ДНІПРОПЕТРОВСЬКІ МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» та КП «Теплоенерго» було укладено додаткову угоду до договору № 060602 (а. с. 22 та на звороті), відповідно до умов якої, енергопостачальна організація передає Новій Енергопостачальній організації, а Нова Енергопостачальна організація набуває прав і обов`язків, належних Енергопостачальній організації за основним договором, укладеним із споживачем і стає стороною за основним договором. Наведені обставини призвели не лише до заміни сторони-кредитора, але й зумовили неможливість подальшого виконання КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» обов`язків з теплопостачання об`єктів за договором, оскільки виконання зазначених функцій в повній мірі перейшли до КП «Теплоенерго». На підставі вищевикладеного, відповідачу було запропоновано укласти додаткову угоду до договору, предметом якої є зміна енергопостачальної організації та внесення відповідних змін до основного договору в частині його сторін та їх реквізитів. Повідомлення про зміну енергопостачальної організації та додаткову угоду було направлено на адресу відповідача 11 жовтня 2017 року за вихідним № 1697-СС (а. с. 23) та отримано представником відповідача, що підтверджується роздруківкою з сайту Укрпошта (а. с. 24). Відповідно до вимог п. 3.4 додаткової угоди до договору № 060602 у разі неотримання новою енергопостачальною організацією підписаної угоди або обґрунтованих заперечень в її підписанні на протязі 30 днів з дня її отримання, додаткова угода вважається погодженою. Так, позивач стверджує, що на час звернення з даною позовною заявою до суду, додаткова угода відповідачем не підписана та на адресу позивача не повернута, а доказів зворотного суду не надано. 06 травня 2021 року відповідач відчужив вказане приміщення [PERSON] , що підтверджується договором дарування нежитлового приміщення від 06 травня 2021 року за реєстровим № 9563 (а. с. 18 та на звороті) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 255473239 від 06 травня 2021 року (а. с. 19 та на звороті). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 644 ЦК України, якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Так, відповідно до вимог п. 1.1.1 додаткової угоди до договору № 060602, у порядку та на умовах визначених цією угодою, енергопостачальна організація передає новій енергопостачальній організації, а нова енергопостачальна організація набуває прав та обов`язків належних енергопостачальній організації за основним договором, укладеним із споживачем і стає стороною за основним договором. Приписами п. 1.1.2 вищевказаної додаткової угоди визначено, що у зв`язку з передачею об`єктів і мереж теплопостачання на баланс новій енергопостачальній організації та надання ним послуг теплопостачання споживачу, останній приймає на себе зобов`язання по виконанню основного договору. Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. Таким чином, додаткова угода вважається погодженою, а КП «Теплоенерго» набуло всіх прав та обов`язків сторони-виконавця за основним договором. З огляду на викладене, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачу послуги з постачання теплової енергії, а відповідач був зобов`язаний сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Частиною 1 ст.\~530\~ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, пунктом 7.4 договору № 060602 встановлено, що остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію проводиться зі споживачем впродовж 5 діб після одержання рахунку енергопостачальної організації, яка зобов`язана направити його споживачу не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим. У випадку утворення переплати, вона зараховується в рахунок наступних платежів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, 06 травня 2021 року відповідачеві було направлено акт звіряння взаємних розрахунків (а. с. 75 та на звороті), досудову вимогу (а. с. 76), що підтверджується копією опису-вкладення у цінний лист та фіскального чеку «Укрпошти» від 11 травня 2021 року з копією фіскального чеку від 11 травня 2021 року (а. с. 74). Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання», у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за теплопостачання в розмірі 4445\~гривень 87\~копійок за період з січня 2020 року по квітень 2021 року. 06 травня 2021 року відповідач відчужив вказане приміщення [PERSON] , що підтверджується договором дарування нежитлового приміщення від 06 травня 2021 року за реєстровим № 9563 (а. с. 18 та на звороті) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 255473239 від 06 травня 2021 року (а. с. 19 та на звороті). Натомість, чинним законодавством не передбачено обов`язку нового власника сплачувати борги попередніх власників (наймачів) за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №686/6276/19 (провадження №61-604св20). Таким, чином обов`язок щодо погашення заборгованості за спожиті комунальні послуги у період з січня 202020 року по квітень 2021 року лежить на відповідачеві, а відтак суд доходить висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання», у разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 129 гривень 97 копійок, інфляційні збитки - 746 гривень 44 копійки та пеню 1027 гривень 02 копійки. Відповідачем жодним чином не спростовано розрахунки позивача, не надано свого розрахунку, а відтак суд погоджується з розрахунком позивача. З огляду на викладене, враховуючим те, що відповідачем не сплачено позивачу за період з січня 2020 року по квітень 2021 року включно вартість отриманих ним послуг з теплопостачання, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, інфляційних витрат та пені також підлягаю задоволенню, а тому з відповідача на користь КП «Теплоенерго» ДМР слід стягнути 3 % річних у сумі 129 гривень 97 копійок, інфляційні збитки в розмірі 746 гривень 44 копійки та пеню 1027 гривень 02 копійки. Вимогами ч.\~1\~ст.\~13 ЦПК\~України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання з січня 2020 року по квітень 2021 року включно у сумі 4445 гривень 87 копійок, яка складається з: основного боргу у розмірі 2542 гривні 44 копійки, 3 % річних 129 гривень 97 копійок, інфляційних збитків - 746 гривень 44 копійки та пені 1027 гривень 02 копійки. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 2684 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved