Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи Нікопольський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Свої вимоги мотивує тим, що він народився [INFO] в м.Нікополі. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Разом з родиною він проживав у квартирі державного житлового фонду за адресою: [ADDRESS] . Крім нього. В квартирі проживали: мати - [PERSON] , вітчим - [PERSON] та брат - [PERSON] . Він навчався в школі-інтернаті № 1 та школі № 8. В 1981 році закінчив 8 класів та вступив до СПТУ-57. Після закінчення СПТУ-57, в 1984 році працював на Нікопольському заводі феросплавів. 15 лютого 1985 року отримав паспорт громадянина СРСР. З 17 листопада 1985 року по 29 вересня 1987 року проходив військову службу. Після закінчення проходження військової служби, він знову зареєструвався за адресою: [ADDRESS] та влаштувався на роботу у Нікопольський кранобудівний завод. 10 квітня 1992 року, за власним бажанням, він звільнився з Нікопольського кранобудівного заводу та почав їздити на заробітки за межі м.Нікополя та України. До 10 квітня 1992 року, весь час, проживав на території Української РСР, а після оголошення незалежності - на території України. В 1994 році в поїзді у нього вкрали сумку з особистими речами та документами, в тому числі, свідоцтвом про народження та паспортом. З того часу з документів, що підтверджують його особу, він має лише військовий квиток, серії [NUMBER] від 15 листопада 1985 року. За весь цей час він декілька разів намагався поновити свої документи, але через певні обставини йому це не вдалося. Тому він не має реєстраційного номеру облікової картки платника податків та місця реєстрації. При цьому, громадянство іншої держави він не набував, паспорт громадянина російської федерації для виїзду за кордон не отримував. З 2014 року він постійно мешкає в м.Нікополі та має сім`ю. З метою отримання паспорта громадянина України, 21 квітня 2023 року він вкотре звернувся до Нікопольського відділу Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області з відповідною заявою. Проте, листом, вих.№ 1234-355/000324-23 від 21 квітня 2023 року, йому, відповідно до пп.1 п.100 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України», в оформленні та видачі паспорта громадянина України відмовлено, оскільки за результатами проведення процедури встановлення особи не підтверджено факту належності особи до громадянства України (відсутність підтвердження факту проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року). Таким чином, він може реалізувати своє право на отримання паспорта громадянина України лише через звернення до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Тому, змушений звернутися до суду та просить встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. В судове засіданні позивач не прибув, надав до суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає (а.с.47). Представник заявника Козадаєва Н.Ю. в судове засідання не прибула, до суду надала заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, заявлені вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає (а.с.46). Представник Нікопольського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.35), в судове засідання не прибув, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав. Представник Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не прибув, при цьому, 22 вересня 2023 року на адресу суду надіслав пояснення, згідно яких посилався на те, що для встановлення факту постійного проживання на території України є певні вимоги як до документів, так й до процедури встановлення. При цьому, у разі неподання відповідних заяв, підстави для встановлення такого факту в позасудовому порядку відсутні. Тому, у разі встановлення факту в судовому порядку, заявник повинен заявити вимоги, які будуть відповідати ЗУ «Про громадянство України», яким безпосередньо затверджено порядок провадження за заявами і поданням з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (а.с.39-42). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У\~статті 129 Конституції України\~однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається\~ЦПК України\~та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами\~ ст.89 ЦПК України,\~\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 п.1\~ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року (ч.2\~ст.3 Закону України «Про громадянство України). За\~ ст.1 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року (ЗУ «Про громадянство України). У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого\~Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215\~встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Частиною 1\~ст.8 Закону України «Про громадянство України»\~передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до\~Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до п.3 ч.2\~ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону\~дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно ч.2\~ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року\~передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , протягом всього свого життя, зокрема, станом на 24 серпня 1991 року, проживає на території України, що підтверджено доказами, які містяться в матеріалах справи. З витягу № 000412283028 від 06 вересня 2023 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, вбачається, що, відповідно до ст.ст.126,\~133,\~135 СК України, заявник [PERSON] народився [INFO] в м.Нікополі Дніпропетровської області (а.с.36-38). З архівної довідки № 801 від 19 травня 2023 року вбачається, що [PERSON] в період з 22 лютого 1988 року по 10 квітня 1992 року працював на Нікопольському кранобудівному заводі (а.с.23). Таким чином, враховуючи те, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, які містяться в матеріалах справи, у суду той факт, що [PERSON] проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, сумніву не викликає. Тому, приймаючи до уваги, що встановлення вищезазначеного факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволить реалізувати право щодо набуття громадянства України, а також враховуючи той факт, що іншим шляхом, крім звернення до суду з даною заявою, вирішити порушене заявником питання неможливо, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved