Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 червня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №490040473, відповідно до якого [PERSON] було надано 14\~475,25 доларів США, а з метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №490040473-П. 19 листопада 2015 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 129\~253,65 доларів США. Вказує на те, що з метою відповідності нормам чинного законодавства України ЗАТ «Альфа-Банк» перейменовано на АТ «Альфа-Банк». Однак, враховуючи вищевикладені обставини, вбачається, що тривале виконання судового рішення та довготривале зволікання цивільним відповідачем у виконанні судового рішення завдало позивачу значної майнової шкоди та збитків. Відповідно до розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми на період з дати ухвалення рішення до моменту подання позовної заяви становить 588 080,37 грн. На підставі вищевикладеного позивач просив стягнути з відповідачів три проценти річних від простроченої суми заборгованості у сумі 588 080,37 грн. та судовий збір. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2022 року було прийнято до свого провадження позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 22 липня 2022 року відповідачами було подано відзив на позовну заяву, в якій просили відмовити в задоволенні позовної заяви у повному обсязі у зв`язку зі спливом строку пред`явлення рішення суду про стягнення боргу до примусового виконання, оскільки такий строк сплив 30 червня 2020 року, та використання позивачем інших способів захисту порушених прав. Зазначають, що на дату подання відзиву в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості про повторне пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання у відношенні [PERSON] та відсутні відомості про пред`явлення виконавчого листа щодо примусового стягнення солідарно боргу з [PERSON] . Крім того, зазначають, що 07 вересня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про здійснення виконавчого напису, де Автоматизована система виконавчого провадження містить відомості про пред`явлення до примусового виконання виконавчого напису №5895 від 07 вересня 2021 року (ВП №67499518, №66973430), але зазначений виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з них борг розрахований на підставі ст. 625 ЦК України з моменту набрання чинності рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року у справі №403/14529/12-ц, натомість жодного розрахунку заборгованості позивач не надав, тому неможливо зробити висновок за який строк позивач намагається стягнути борг та від якого розміру заборгованості позивач здійснює розрахунок, а тому ними подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. 29 липня 2022 року представником позивача - адвокатом Стеценком М.В. засобами поштового зв`язку було направлено до суду відповідь на відзив на позовну заяву, яку було отримано судом 11 серпня 2022 року, в якому зокрема, просив поновити строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначив, що строк пред`явлення виконавчого документа є спеціальним строком, який застосовується лише до правовідносин пов`язаних з примусовим виконанням рішень судів та інших органів та/або осіб, і цей строк є відмінним від строку позовної давності, та наслідком спливу такого строку є неможливість примусового виконання такого виконавчого документа, проте, в діючому законодавстві відсутні будь які обмеження щодо можливості стягувача звернутись до суду для стягнення з боржника трьох відсотків річних від простроченої суми боргу у разі спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Посилається також на те, що позивач просить стягнути лише суму компенсаційних санкцій за неналежне виконання грошового зобов`язання, при цьому позивачем не заявлено позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості за грошовим зобов`язанням. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку для надання відповіді на відзив, оскільки відповідь на відзив була подана в межах строку встановленого судом, у зв`язку з чим судом не встановлено порушення строків. 29 вересня 2022 ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представником позивача - адвокатом Стеценком М.В. засобами поштового зв`язку було направлено до суду додаткові письмові пояснення, в яких він зазначив, що нарахування 3% річних на суму простроченої заборгованості здійснювалось від дати ухвалення рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №403/14529/12, а саме від 19 листопада 2015 року. Посилається на те, що діючим законодавством чітко встановлено, що 3% річних та інфляційні втрати нараховуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а розмір грошового зобов`язання, яке відповідачі мали виконати на користь позивача визначено рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року у справі №403/14529/12. 20 березня 2023 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про визнання обов`язковою явку представника позивача АТ «Сенс Банк» у судове засідання, а також задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про заміну найменування позивача - АТ «Альфа-Банк» на правонаступника - АТ «Сенс Банк». Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2023 року повторно визнано обов`язковою явку представника позивача АТ «Сенс Банк» у судове засідання. Представником позивача - адвокатом Стеценком М.В. 06 листопада 2023 року на електронну пошту суду було направлено письмові пояснення, в яких зазначив, що 3% річних було нараховано на суму 129\~523,65 доларів США за період з 19 листопада 2015 року по 26 квітня 2021 року, і відповідно до розрахунку відсотків користування грошовими коштами 3% заборгованості становить 588\~080,37 грн. за період з 19 листопада 2015 року по 26 квітня 2021 року (яка визначена станом на день подачі заяви до суду). Посилається також на те, що розрахунок заборгованості у гривнях було обраховано з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США. 06 вересня 2023 року у судовому засіданні представник позивача адвокат Кірсанова А.В. підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити. Представника позивача адвокат Стеценко М.В. надіслав до суду заява про розгляд справи за відсутності представника банку, в якій він підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з урахуванням підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, а також заявляв клопотання про витребування оригіналів кредитного договору та договору поруки, але враховуючи, що предметом розгляду в рамках цієї справи є стягнення 3% річних в порядку статті 625 ЦК України заборгованості, яка виникла на підставі судового рішення, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив відмовити в задоволенні вказаного клопотання, оскільки витребувані документи жодним чином не пов`язані з предметом спору, а дії представника відповідача [PERSON] [PERSON] лише свідчать про затягування розгляду справи. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною заявою» (а. с. 87, 124, 125, 149, 159, 160, 166), а також відповідач про день та час розгляду справи повідомлялася шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 90, 94). Відповідачами [PERSON] та [PERSON] було надано суду відзив на позовну заяву в якій вони просили відмовити в задоволенні позовної заяви у повному обсязі, а також просили застосувати наслідки пропуску позовної давності до позовних вимог АТ «Альфа-Банк», відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] про причини неявки суд не повідомили, інші клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без участі не надали, у зв`язку із зазначеним суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] , лише представником [PERSON] було подано до суду заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. Суд із вказаного приводу також зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам, були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Заслухавши представника\~відповідача [PERSON] адвоката Таряніка К.О., дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 13 червня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №490040473, відповідно до якого п. п. 2.1. - 2.4. визначено суму кредиту у розмірі 14 475,25 доларів США, номінальну процентну ставку 13,5% річних, дату остаточного повернення кредиту - 13 червня 2013 року та цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу (а. с. 7-10). Матеріалами справи також підтверджено, що 13 червня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №490040473-П за умовами якого [PERSON] поручився за виконання [PERSON] своїх зобов`язань по кредитному договору №490040473, укладеному між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] (а. с. 11). Також судом встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490040473 від 13 червня 2007 року за тілом кредиту 11 627,64 доларів США, заборгованість по відсоткам в сумі 6 046,01 доларів США та пеню у розмірі 111\~580 доларів США, а всього 129 253,65 доларів США, яке набрало законної сили 19 квітня 2016 року (а. с. 119). Крім того, з наявних в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з державного реєстру банків, сформованого 02 грудня 2022 року у зв`язку зі зміною найменування банку, судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» було змінено найменування на АТ «Сенс Банк» (а. с. 129-130). За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. З огляду на те, що [PERSON] не було сплачено заборгованість за кредитним договором №490040473 від 13 червня 2007 року і не виконано рішення суду про стягнення вищевказаної заборгованості, тобто було порушено грошове зобов`язання, а у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень статті 625 ЦК України. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що трьох процентів річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. У постанові Верховного суду України від 26 квітня 2017 року у справі №918/329/16 стверджується, що правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього кодексу, за час прострочення. Крім того, у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №914/1033/17 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Рішенням Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України» («Dubenko v. Ukraine») встановлено, що невиконання судового рішення на користь заявника понад три роки є втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Згідно з висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року №127/15672/16-ц вбачається, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Стаття 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №922/175/18 стверджується, що нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, нормами ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц та від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц. Суд перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, зазначає, що він є невірним, оскільки здійснивши перерахунок, судом встановлено, що сума заборгованості в розмірі 129\~253,65 доларів США у гривневому еквіваленті (з урахуванням офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на 26 квітня 2021 року 29,9014 грн.) фактично становить 3\~606\~357,79 грн., а не 3\~606\~339,65 грн., як було зазначено позивачем у позовній заяві та своїх письмових поясненнях по суті заявлених вимог. При цьому суд зазначає, що позивачем в цій частині позовні вимоги за час розгляду справи в суді не збільшувалися, іншого розрахунку суду також не було надано. Відповідачі жодного власного обґрунтованого розрахунку чи доказів на спростування наданого позивачем розрахунку суду також не надали. Крім того, суд не може погодитись з доводами сторони відповідача [PERSON] адвоката Таряніка К.О. про те, що позовна заява не підлягає задоволенню оскільки: сплинув строк пред`явлення рішення суду про стягнення боргу до примусового виконання, оскільки строк пред`явлення до виконання зазначеного рішення суду на момент пред`явлення цього позову сплив та не підлягає поновленню, оскільки з моменту пред`явлення виконавчого документу виконавчого листа №403/14529/12-ц від 24 травня 2016 року до примусового виконання строк перервався та не поновлювався після повернення такого виконавчого документу; позивач використав інші способи захисту своїх порушених прав, оскільки 07 вересня 2021 року звертався до приватного нотаріуса з заявою про здійснення виконавчого напису нотаріуса щодо стягнення боргу з [PERSON] на підставі кредитного договору №490040473 від 13 червня 2007 року, а вказаний виконавчий напис за №5895 від 07 вересня 2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2022 року у справі №201/11255/21, враховуючи наступне. Суд зазначає, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є строком, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, тобто, строк про який зазначено стороною відповідача є спеціальним строком, що застосовується лише до правовідносин пов`язаних з примусовим виконанням, зокрема, рішень судів і є відмінним від строку позовної давності. Крім того, сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не скасовує рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №403/14529/12-ц та не припиняє існування грошового зобов`язання, що виникло на підставі такого рішення і не виконано станом на дату розгляду вказаної справи. Зі змісту наявної в матеріалах справи копії виконавчого напису, вчиненого 07 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрованого за №5895, судом встановлено, що ним запропоновано до стягнення заборгованості з [PERSON] , як боржника за кредитним договором №490040473 від 13 червня 2007 року, укладеним з АТ «Альфа-Банк», за період з 01 лютого 2018 року по 01 лютого 2021 року на загальну суму 19 545,73 доларів США, а саме: прострочена заборгованість за сумою кредиту 11 627,64 доларів США; заборгованість за процентами та комісіями 7 918,09 доларів США; строкова заборгованість за сумою кредиту 0,00 доларів США; строкова заборгованість за процентами та комісіями 0,00 доларів США (а. с. 70). При цьому, позивачем заявлено до стягнення з відповідачів саме 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто лише суму компенсаційної санкції за неналежне виконання ними зобов`язання, але не заявлено вимог про стягнення основної суми заборгованості за грошовим зобов`язанням та не заявлено позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості за грошовим зобов`язанням, що свідчить про відсутність підстав вважати, що позивачем з метою стягнення основної суми заборгованості використано інший спосіб захисту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року у справі №922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі №908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі №642/493/17-ц. Згідно із частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, судом встановлено, що на сьогоднішній день вказане рішення суду відповідачами не виконано. Стосовно заяви відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Статтею 257 ЦК України передбачено, що цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Згідно із ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Як вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2021 року позивачем шляхом поштового відправлення «Укрпошта» було направлено до суду вищевказану позовну заяву, яка була отримана канцелярією суду 12 травня 2021 року. При цьому позивач звернувся за стягненням солідарно з відповідачів трьох процентів річних за час прострочення, який, як він вважає, тривав з 19 листопада 2015 року по 26 квітня 2021 року та надав відповідні розрахунки суми трьох процентів річних, які охоплюють увесь заявлений період. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування строку позовної давності на яку посилаються відповідачі, та вважає, що солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають три проценти річних від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення АТ «Сенс Банк» до суду з позовною заявою (12 травня 2021 року дата фактичного отримання судом позовної заяви) і в межах заявленого позивачем до стягнення періоду, тобто з 12\~травня 2018\~року до 26 квітня 2021 року (визначена позивачем дата закінчення розрахунку). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов переконання, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» підлягають частковому задоволенню шляхом солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача три проценти річних за період з 12 травня 2018 року до 26 квітня 2021 року у сумі 320\~126,01 грн. (з урахуванням строків позовної давності). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому сума судового збору підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 4\~801,89 грн. (320 126,01 грн. * 8\~821,21 грн. / 588 080,37 грн.). Оскільки судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, тому з відповідачів на користь позивача підлягає частковому стягненню судовий збір у сумі 4 801,89 грн., тобто по 2\~400,95 грн. з кожного. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктами 6, 9 частини 1 статті 1 зазначеного закону встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Також зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. З матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2021 року між [PERSON] та адвокатом Шевковою К.І. було укладено договір про надання правової допомоги №б/н. Пунктом 3.1. зазначеного договору визначено, що за надання правничої допомоги клієнт виплачує адвокату гонорар, розмір якого залежить від виду послуги, що надаються адвокатом, об`єму робіт, ступеня складності і новизни правових питань, необхідністю відряджень і ін. Розмір гонорару визначається сторонами у додатковій угоді. При цьому, відповідачем [PERSON] або її адвокатом Шевковою К.І. не було надано суду жодної додаткової угоди, що прямо передбачено умовами вищезазначеного договору. Крім того,\~наданий адвокатом\~Шевковою К.І.\~опис до\~договору про\~надання правової\~допомоги №б/н\~від 30\~вересня 2021\~року також\~містить перелік\~правничої допомоги\~(послуг),\~але при\~цьому матеріали\~справи не\~містять належних\~доказів їх\~надання відповідачу\~ [PERSON] ,\~однак,\~містить лише\~загальний розмір\~гонорару 20\~000\~грн.,\~а надана\~копія фіскального\~чеку на\~суму 20\~000\~грн.\~не містить\~даних [PERSON] ,\~як платника\~зазначеної суми\~і не\~може братись\~судом до\~уваги,\~як доказ\~сплати витрат\~на правову\~допомогу з\~цієї підстави\~саме [PERSON] . Тобто, розмір вартості витрат на правову допомогу належним чином не обґрунтовано та жодного належного доказу того, що [PERSON] дійсно сплатила зазначену суму за надання правової допомоги суду не надано, таким чином, вимога про відшкодування судових витрат понесених на правову допомогу у розмірі 20\~000 грн. не підлягає задоволенню.

Outcome: partial