Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій після уточнення просить: 1) стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи стягнення з дати подання позовної заяви до суду та до закінчення навчання чи до досягнення двадцятитрьохрічного віку; 2) стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу у сумі 2000,00 гривень. Позов обґрунтовує тим, що 11.10.2019 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. 07.07.2023 дочка набула повноліття та станом на теперішній час навчається у Національному університеті цивільного захисту України. Термін навчання до червня 2026 року. Ухвалою суду від 26.07.2023 відкрите провадження у справі, яка була призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем відзив на позов подано не було. Позивачка в судове засідання не з`явилася. ЇЇ представник адвокат Насонова М.С., яка діє на підставі Договору про надання правових послуг від 22.06.2023, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 28.06.2023 серії АР №1111453, Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №772 від 10.12.2009, 14.08.2023 через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи без їх участі. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. 27.09.2023 подав заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.07.2005, батьками [PERSON] , [INFO] зазначені сторони по справі: [PERSON] та [PERSON] . (а.с.13) Відповідно до копії судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2019 (справа №336/6346/19, провадження №2-н/336/541/19), з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , починаючи з 04.10.2019 року в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Згідно Довідки Національного університету цивільного захисту населення Державної служби України з надзвичайних ситуацій № 25-14/336 від 07.09.2023, [PERSON] починаючи з 31.08.2022 навчається на денній формі навчання на 1 курсі за освітнім ступенем бакалавра факультету оперативно-рятувальних сил та перебуває на повному державному забезпеченні. Термін закінчення навчального закладу червень 2026 року. (а.с.14) Позивачка разом з дочкою зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] (а.с. 4,10) Відповідно до частини першої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. З урахуванням викладеного, суд вважає, що для виникнення даного аліментного зобов`язання є необхідна сукупність юридичних фактів, а саме: дитина досягла повноліття, але на момент звернення до суду з позовом не досягла 23-х років; продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги; відповідач має можливість надавати таку матеріальну допомогу. Судом встановлено, що дочка сторін [PERSON] досягла повноліття та на час розгляду справи не досягла двадцяти трьох років. В теперішній час вона навчається на денній формі навчання у Вищому навчальному закладі, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, адже вона не має можливості працевлаштуватись та отримувати дохід. Відповідач, у свою чергу, не надав суду відомості щодо того, що він має можливість надавати дочці матеріальну допомогу, або має на утриманні інших дітей та непрацездатних членів сім`ї, або має поганий стан здоров`я. Позовні вимоги визнав. Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: (1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; (2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; (3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; (3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; (3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; (4) інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що відповідачем не було спростовано можливість надання ним матеріальної допомоги дочці. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, у розмірі однієї чверті заробітку (доходів) відповідача щомісячно. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч.1 ст.191 СК України). Згідно зі ст.430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з тим, що відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, з нього на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 536,80 гривень, що складає 50 % судового збору, який повинно було бути сплаченого при поданні позову. Оскільки позивачка є особою, звільненою від сплати судового збору за подання вказаного позову до суду відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то 50 % судового збору, який повинно було бути сплаченого при поданні позову компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких входять витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачка у позовній заяві зазначала про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у сумі 2 000,00 гривень. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч.4-5 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. За змістом п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У разі недотримання вимог ч.4 ст.141 ЦПК України, суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу ч.3 ст.141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22). Вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Такі докази, відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимога статей 77-80 ЦПК України. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачкою суду надано копію наступних документів: Договору про надання правових послуг від 22.06.2023, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 28.06.2023 серії АР №1111453, Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №772 від 10.12.2009, Акту приймання-передачі наданих послуг від 28.06.2023, Платіжної інструкції №571 від 28.06.2023 про сплату за Договором №28 від 22.06.2023 на суму 2000,00 гривень. Положеннями ч.6 ст.137 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру витрат позивачки на правничу допомогу. Враховуючи вище викладені положення закону та надані позивачкою докази на підтвердження надання їй послуг з професійної правничої допомоги адвокатом Насоновою М.С., що в свою чергу відповідачем не спростовано, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі у сумі 2 000,00 гривень підлягають задоволенню.

Outcome: approved