Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 10.12.2021 він надав у позику відповідачу 5 337 900,00 грн із строком повернення до 01.02.2022, про що між сторонами було укладено договір, який посвідчено приватним нотаріусом. На виконання умов договору позичальник повернув 14.02.2022 позикодавцеві борг у розмірі 98 500,00 грн. Проте всупереч умовам договору позики, відповідач не виконав свого зобов`язання по поверненню боргу в обумовлений строк належним чином, сума неповернутої позики складає 5 239 400,00 грн. На підставі п. 4.2 Договору позики позичальник зобов`язаний у разі порушення зобов`язання щодо повернення боргу сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України. У зв`язку із зазначеним позивач, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 5 239 400,00 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 201 475,05 грн, інфляційне збільшення у розмірі 1 520 377,75 грн. Також позивач просить покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.03.2023 відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкрите судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило. Своїм право на подання відзиву відповідач не скористався. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Відповідно до статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Із матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики грошових коштів на загальну суму 5 337 900,00 грн, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Березій І. І., за реєстровим № 877. Оригінал договору позики зберігається у позивача. Згідно умов п. 1.1. та п.1.2. Договору [PERSON] передає у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 5 337 900,00 грн., які позичальник зобов`язується повернути до 01 лютого 2022 року. Пунктом 2.2. Договору сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші у розмірі, що передбачено п. 1.2. Договору до підписання цього договору. Остаточний розрахунок по Договору здійснюється до 01 лютого 2022 року готівкою (п. 4.1. Договору). Позикодавець згідно п. 5.1.1. Договору вправі вимагати від позичальника повернення суми позики у строки передбачені Договором. Праву Позикодавця кореспондує обов`язок позичальника повернути Позикодавцеві позику у тій сумі, у той строк та в тому порядку, що передбачено Договором, що визначено в п.5.2.1. Договору. Договір в судовому порядку сторонами не оспорювався. Зміни, доповнення до договору сторонами не вносилися. На виконання умов Договору, в рахунок повернення боргу, позичальник повернув 14 лютого 2022 року позикодавцеві частину позики у сумі 98 500,00 грн. Станом на дату подання позову залишок неповерненої позики складає 5 239 400,00 грн. При цьому сторони визначили в Договорі позики відповідальність позичальника за несплату позики до 01 лютого 2022 року. Відповідно до п. 4.2. Договору позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. Відповідач порушив свої грошові зобов`язання перед позивачем, позику в обумовлених у договорі розмірі та строк не повернув. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена також в постановах Верховного Суду по справі № 310/6826/16-ц від 15 серпня 2019 року, №182/2462/16-ц від 18 вересня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов`язань за позикою. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором позики, вбачається, що при його оформлені відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено до оформлення договору позики, що підтверджується його змістом. Доказів зворотного у розпорядження суду не надано відповідачем. Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а згідно зі ст. 525 ЦК України, не допускається одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 ст. 527 ЦК України передбачає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відтак, з огляду на порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для стягнення грошових коштів, що є залишком неповернутої позики у сумі 5 239 400,00 грн. Окрім цього, наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. нфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Відповідно до п. 4.2. Договору позики позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано розрахунки, відповідно до яких інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.02.2022 по 15.05.2023 склали 1 520 377,75 грн. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі. З урахуванням цих обставин здійснений позивачем розрахунок штрафних санкцій в розмірі 3% річних від суми заборгованості за відповідний період прострочення з 01.02.2022 по 15.05.2023, що складає 201 475,05 грн, є вірним, обґрунтованим та не спростований відповідачем, а тому суд бере його до уваги. Отже, з огляду на зміст принципу диспозитивності цивільного процесу, вказані розрахунки суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки вони виконані за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення та не спростовані відповідачем. З огляду на наведене вище, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати пропорційно до задоволених вимог. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 13 420,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved