Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким: 1.Встановити факти, що мають юридичне значення, а саме, що: - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] - доводиться рідною дочкою [PERSON] , померлого [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , доводиться рідною онукою [PERSON] , померлої [INFO] . 2.Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на : - 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членом колишнього колгоспного двору; -3/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем першої черги за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] ; -3/8 частин житлового будинку з надвірними спорудами та господарським будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем першої черги за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої31. [INFO] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що станом на вона є спадкоємцем за заповітом після смерті своїх родичів й не може оформити право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та розбіжностями в написанні прізвищ в документах, мотивуючи позовні вимоги положеннями ст.120 ЦК України в редакції 1963 року. Вказані обставини стали приводом для звернення з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 03.05.2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду на 05.06.2023 року о 13:30 годині. В підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 18.10.2023 року. Приватним нотаріусом Агбун М.І. на виконання вимог ухвали суду надано спадкову справу, заведену після смерті [PERSON] . Позивачка в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до вимог діючого законодавства, в позовній заяві зазначила вимогу про розгляд справи у її відсутності. Представник Болградської міської ради Одеської області до суду не прибув, на адресу суду надіслав заяву від 12.06.2023 року про визнання позовних вимог та про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи Болградського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) також до суду не прибув, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності заперечень проти розгляду справи по суті. Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в підготовчому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи. Відповідно до ст. 206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] за типом відносився до колгоспного двору та в ньому були зареєстровані і проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою старостою с. Виноградівка Болградської міської ради Одеської області №36/02-40 від 23.01.2023 року. Відповідно розпорядженню виконкому Виноградівської сільської ради Болградського району Одеської області №13-Р від11.02.2016 року вул. Котовського с. Виноградівка Болградського району Одеської області перейменована на вул. Грушевського. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачу належить 1/4 частина житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як члену колишнього колгоспного двору. Позивачка мала намір зареєструвати право власності на 1/4 частину зазначеного домоволодіння, однак державний реєстратор Рішенням №67081931 від 05.04.2023 року відмовив у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття заявником права власності на зазначене майно. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, згідно п.42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, суд приходить до висновку, що позивач реалізувала своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого виникли підстави для звернення з даним позовом до суду. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач не може зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються її права як власника, що підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на 1/4 частку житлового будинку з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членом колишнього колгоспного двору. З наведених вище підстав по 1/4 частини вищевказаного житлового будинку належали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] народилась [INFO] та в свідоцтві про народження від 09.07.1947 року [NUMBER] її прізвище російською мовою зазначено « [PERSON] », батьками вказані російською мовою « [PERSON] » та « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про укладання шлюбу від 22.11.77 року [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебувалі у шлюбі з 23.09.1934 року. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19.05.1995 року, яке видане Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області. Згідно довідки, що видана Старостою Виноградівського старостинського округу 23.01.2023 року №31/02-76, на момент смерті [PERSON] до складу його сім`ї входили [PERSON] - онучка, [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька [PERSON] , померла [INFO] що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 03.12.2005 року, яке видане Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області. Згідно довідки, що видана Старостою Виноградівського старостинського округу 23.01.2023 року №33/02-76, на момент смерті [PERSON] до складу її сім`ї входили [PERSON] - онучка, [PERSON] - донька. Прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] » - це фактично два різних прізвища, але враховуючи наявні у справі докази у взаємозв`язку один з одним, вбачається помилка при написанні прізвища матері та її батьків в перекладі на українську мову, й наявні підстави для встановлення юридичного факту того, що [PERSON] , є рідною дочкою [PERSON] та [PERSON] . Позивачка [PERSON] є рідною дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Виноградівською сільською радою Болградського району Одеської області та довідками про склад сім`ї, видані старостою Виноградівського старостинського округу Болградської міської ради Одеської області. Таким чином, [PERSON] є онукою [PERSON] , що є підставою для задоволення позовних вимог в частині встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 22.05.2023 року спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] не заводились. Згідно наданого позивачем Заповіту від 16.09.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №28, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] та відповідно до Заповіту від 16.09.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №29, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] . У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли [PERSON] - дружина, [PERSON] - донька фактом свого постійного проживання з батьками на момент їх смерті у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України, але нотаріально факт прийняття спадщини не оформили. До [PERSON] та [PERSON] перейшло право власності на 1/8 частину вищевказаного житлового будинку яка належала [PERSON] . Після смерті [PERSON] , враховуючи положення заповіту від 16.09.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №28, [PERSON] отримала право власності на майно померлої - 1/8 частину вищевказаного житлового будинку. Померла [PERSON] [INFO] та в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 06.01.2016 року ПІБ зазначено українською мовою « [PERSON] ». Згідно Заповіту від 16.09.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №29, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] . Згідно довідки, що видана Старостою Виноградівського старостинського округу 23.01.2023 року №35/02-76, на момент смерті [PERSON] до складу її сім`ї входила [PERSON] - донька. [PERSON] 22.12.2018 року подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , на підставі якої нотаріусом заведено спадкову справу. Приватний нотаріус Постановою від 20.03.2023 року відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, які встановлюють належність майна [PERSON] , що померла [INFO] . Згідно з частиною 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд вважає, що позивач як спадкоємець за заповітом на підставі, що передбачено законом, тобто в порядку спадкування, набув право на 3/8 частки на житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] . Разом з цим її право порушено, вона позбавлена можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє всіма необхідними законними підставами для цього, оскільки за час свого життя спадкодавець не зареєстрував набуте ним право. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19. З огляду на зазначене, позивач згідно вимог чинного законодавства успадкувала дане право, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на вказане майно в порядку спадкування. При цьому суд враховую факт визнання позовних вимог відповідачем. А відтак вимоги позивачів є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд під час розгляду справи безпосередньо дослідив докази у справі. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved