Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

У травні 2023р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , посилаючись на те, що з 2003 року по 2018 рік він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2018 року був розірваний. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після їх розлучення залишилися проживати з матір`ю. Позивач зазначив, що 30 серпня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області видав [PERSON] судовий наказ по справі №766/13481/21 про стягнення з нього на її користь аліментів на утримання двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказував, що постановою старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 грудня 2021 року було відкрито виконавче провадження ВП №67701539. Стверджував, що 25 червня 2022 року відповідачка змінила своє місце проживання, виїхавши імовірно до Полтавської області разом з молодшим сином [PERSON] , [INFO] , а старшого сина [PERSON] , [INFO] , залишила з ним, на його повному утриманні. Оскільки неповнолітній [PERSON] , [INFO] , є дитиною-інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , виданим Суворовським УСНЗ м. Херсон та має діагноз «діабет 1-го типу», то вказані обставини породжують обов`язок у створенні додаткових необхідних умов для належного утримання дитини з урахуванням особливості потреб, так як він є інсулінозалежним. Факт проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з 25 червня 2022 року разом з ним, підтверджується довідкою ОСББ «Світ Надії» від 27 квітня 2023 року, актом обстеження умов проживання від 21 квітня 2023 року, складеним службою у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради, а також поясненнями свідків, наданих у справі. Зазначив, що з червня 2022 року (з моменту фактичного проживання [PERSON] , [INFO] , разом з ним), внаслідок триваючої окупації м. Херсона та вимкненням інтернет зв`язку українського інтернет провайдера, була припинена робота банківських установ, що призвело до неможливості користування відповідними послугами: зняття готівки у відділеннях банку або банкоматах, здійснення банківських переказів, відправки грошових переказів тощо. При цьому, належну дитині соціальну допомогу, відповідачка отримувала на свій рахунок та використовувала на свій розсуд, а він у зв`язку з потребою дитини у постійному прийомі лікарських засобів та неможливістю отримувати соціальні послуги, був змушений здійснювати пошук та придбання для дитини інсуліну. Вказував, що 05 квітня 2023 року відповідачка звернулася з заявою до виконавчої служби, якою повідомила, що він не виконує зобов`язання по сплаті аліментів саме на двох дітей, починаючи з 01 червня 2022 року, з часу, коли старший син став проживати разом з ним. Крім того, відповідачка в заяві також зазначила, що до 01 червня 2022 року аліментні зобов`язання ним виконувалися, тому претензій за цей період вона до нього не має. На підставі заяви відповідачки, державним виконавцем було здійснено нарахування заборгованості, починаючи з 01 червня 2022 року та постановою державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату від 06 квітня 2023 року, було зобов`язано стягувати з нього 1/3 частину від всіх доходів на утримання двох дітей та додатково 20% на погашення заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 31310,89 грн. Згідно із довідкою Вищого професійного училища №2 м. Херсона від 30 квітня 2023 року в квітні 2023 року із його заробітної плати було здійснено відрахування в розмірі 2833,00 грн. в якості оплати аліментів на утримання двох дітей та 626,22 грн. в рахунок погашення заборгованості Станом на 05 травня 2023 року загальна сума заборгованості по аліментам складає 35320,22 грн. Вважає, що вимагаючи стягнення заборгованості по аліментам на утримання дитини, яка фактично з нею не проживає є штучно створеною заборгованістю та не відповідає суті аліментів, оскільки саме місце проживання дитини є тією обставиною, яка впливає на право одного з батьків отримувати аліменти на дитину. Сплата відповідачці аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з ним та перебуває на його утриманні порушує інтереси дитини на належне утримання та суперечить суті аліментів. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд припинити стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підлягає стягненню на підставі судового наказу, виданого 30 серпня 2021 року Херсонським міським судом Херсонської області по справі №766/13481/21; розмір аліментів, визначених судовим наказом від 30 серпня 2021 року по справі №766/13481/21, змінити з 1/3 частини на частину від всіх видів заробітку (доходу), що підлягають стягненню на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; частково звільнити його від сплати заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей, що утворилася з 01 червня 2022 року, в розмірі 50% від загального розміру заборгованості, що підлягає сплаті на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 30 травня 2023 року по справі відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 40). Ухвалою суду від 02 червня 2023 року за заявою позивача було повернуто надміру сплачений при зверненні до суду судовий збір (а.с. 52). Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року підготовче провадження по справі було закрите та призначено справу до судового розгляду (а.с. 86). Позивач про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав через канцелярію суду заяву про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутність (а.с. 84, 98). Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст.128 ЦПК України. Раніше надала до суду заяву, в який зазначила, що не згодна з претензіями позивача, оскільки допомогу їй щодо утриманням дітей, у тому числі і старшої дитини, надавав і надає її батько - [PERSON] , з яким в червні 2022 році залишився неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Позивач з 2018 року про дітей не згадував ї їх вихованням не займався (а.с. 59, 60-61, 65, 92, 93). Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 15 СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 2003 року по 2018 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 січня 2018 року був розірваний (а.с. 21). В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 14). Встановлено, що після розлучення сторін, діти залишилися проживати разом з матір`ю, що не заперечується позивачем. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 14 липня 2016 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , є дитиною-інвалідом (а.с. 17). Судовим наказом судді Херсонський міський суд Херсонської області Зуб І.Ю. від 30 серпня 2021 року по справі №766/13481/21 було стягнуто з [PERSON] користь [PERSON] аліменти на утримання двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 06 серпня 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 24). Постановою старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 грудня 2021 року було відкрито виконавче провадження ВП №67701539 з примусового виконання судового наказу від 30 серпня 2021 року, виданого Херсонським міським судом Херсонської області щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 06 серпня 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 19-20). Постановою старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 06 квітня 2023 року було звернено стягнення на доходи боржника [PERSON] (а.с. 28). Відповідно до розрахунку заборгованості із сплати аліментів від 05 травня 2023 року розмір заборгованості [PERSON] із сплати аліментів станом на 05 травня 2023 року складає 35320,22 грн. (а.с. 22-23). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] станом на 30 квітня 2023 року працює у Вищому професійному училищі №2 м. Херсона і з його заробітної плати в квітні 2023 року було здійснено відрахування в розмірі 2833,00 грн. в якості оплати аліментів на утримання двох дітей та 626,22 грн., що підтверджується листом Вищого професійного училища №2 м. Херсона від 30 квітня 2023 року №149 (а.с. 18). Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю №91417 від 29 травня 2023 року (а.с. 37). З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з окупацією російськими військами м. Херсон, [PERSON] , в червні 2022 року разом з малолітнім сином евакуювалась з м. Херсон до м. Полтави, а неповнолітній [PERSON] , [INFO] залишився проживати разом з хворим дідусем [PERSON] . Отже, виїзд [PERSON] в червні 2022 року з м. Херсон був вимушеним. Встановлено, що на даний час [PERSON] перебуває в статусі ВПО та разом з молодшим сином знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.59,60-61). Згідно штампу у паспорті громадянина України [PERSON] та відповіді №301370 від 01 листопада 2023 року, позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12, 103). Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного головним спеціалістом служби у справах дітей [PERSON] та заступником начальника служби у справах дітей [PERSON] , затвердженого останньою 21 квітня 2023 року було проведено обстеження умов проживання позивача [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в квартирі [ADDRESS] , в який останні проживають та мають постійне місце реєстрації. Вказаний акт було складено з метою підготовки висновків про можливість призначення опіки (а.с. 13). З матеріалів справи вбачається, що позивач в квартирі [ADDRESS] не зареєстрований і докази, які б підтверджували право власності [PERSON] на вказану квартиру в матеріалах справи відсутні. Тобто, дані, які зазначені у вище вказаному акті обстеження умов проживання від 21 квітня 2023 року не відповідають дійсності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8, ч.3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц Верховний суд зазначив, що міжнародні норми закріплюють, що в кожному з питань, які стосуються дітей, всі органи мають керуватися принципом найкращих інтересів дитини. У питаннях щодо аліментів, майнового утримання дитини тощо цей принцип також є застосовним, тому суди зобов`язані його враховувати. Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Оскільки станом на 25 червня 2022 року неповнолітній [PERSON] , [INFO] досяг 15 років, то в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків, які мають у власності житлові приміщення. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] залишився проживати та доглядати за своїм дідусем [PERSON] . Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зі змісту постанови ВС від 4 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц вбачається, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти. В постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 Верховний суд зазначив, що рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір. Невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання також не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. У постанові ВС від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 визначено, що припинення стягнення аліментів можливе тоді, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка не витрачає одержані нею аліменти на старшу дитину. Частина перша ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що підстави для припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] відсутні, оскільки позивачем не доведено факту проживання [PERSON] , [INFO] разом з ним. Суд не приймає до уваги твердження позивача, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з ним в квартирі [ADDRESS] , оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на законних підставах проживає в даній квартирі (правовстановлюючі документи на квартиру або договір оренди квартири) разом з дитиною. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц (провадження №61-3738св22). Суд вважає, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами факту проживання дитини разом з ним, оскільки у останнього не має власного житла, так як зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а дитина зареєстрована за місцем реєстрації матері. Тобто у останнього не має власного житла. За таких обставин, відсутні підстави для припинення сплати аліментів на неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. Кожна людина вільна в виборі способу життя і тому, відповідач повинен обрати корисний спосіб життя як для себе особисто, так і для своєї дитини і для суспільства в цілому. Отже за таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір позивачу не повертається.

Outcome: dismissed