Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Юрфактор Сервіс» про виселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, у якому просив суд: усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою [ADDRESS] , а саме: - виселити ТОВ «Юрфактор Сервіс» із квартири [ADDRESS] ; - зобов`язати ТОВ «Юрфактор Сервіс» надати [PERSON] безперешкодний доступ до належної йому квартири [ADDRESS] до моменту відновлення окремого входу до квартири [ADDRESS] ; - заборонити ТОВ «Юрфактор Сервіс» чинити перешкоди у відновленні цілісності конструкції суцільної стіни між квартирою [ADDRESS] та квартирою [ADDRESS] , відновлення доступу до квартири шляхом відновлення дверного отвору та встановлення вхідних дверей в квартирі [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного із [PERSON] 11.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 574. На даний час квартирою № 20 володіє відповідач. Доступу до квартири позивач не має, оскільки потрапити до свого житла можливо тільки через квартиру № 9 , яка належить ТОВ «Юрфактор сервіс». При подальших спробах відновлення закладеного входу в квартиру № 20 , представники ТОВ «Юрфактор сервіс» чинили фізичні перешкоди законному власнику квартири - позивачу, у зв`язку з чим він звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 08 травня 2023 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в загальному порядку. Почато підготовче провадження з моменту відкриття провадження по справі. 12.06.2023 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Ухвалою суду від 24.07.2023 закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] до ТОВ «Юрфактор Сервіс» про виселення, усунення перешкод у користуванні квартирою. Призначено справу до судового розгляду по суті. 08.09.2023 на адресу суду від відповідача надійшли пояснення. 12.09.2023 протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування матеріалів реєстраційної справи щодо посвідчення Договору дарування від 11.12.2019 року, зареєстровано в реєстрі за №574. 12.09.2023 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання про виклик експерта. 25.09.2023 на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного із [PERSON] 11.12.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 574. З 2019 року у вказаній квартирі ані позивач, ані інші особи не проживали, квартира була зачинена. У лютому 2022 року позивач від сусіда дізнався про те, що нові власники квартири № 9 (яка межує і є сусідньою із квартирою № 20 ) роблять ремонт, і в процесі цього ремонту зруйнували перекриття між квартирами № 9 та № 20 , замурували вхід до квартири № 20 , і, таким чином, незаконно захопили квартиру позивача. Позивач стверджує, що не надавав будь-якого дозволу на користування, володіння чи розпорядження своєю квартирою; між позивачем та відповідачем жодних правочинів щодо квартири № 20 не укладалось; відповідач заволодів квартирою позивача протиправно, без будь-якої правової підстави. Квартира вибула із володіння позивача поза його волею. На даний час квартирою № 20 володіє відповідач. Доступу до квартири позивач не має, оскільки потрапити до свого житла можливо тільки через квартиру № 9 , яка належить ТОВ «Юрфактор сервіс». При подальших спробах відновлення закладеного входу в квартиру № 20 , представники ТОВ «Юрфактор сервіс» чинили фізичні перешкоди законному власнику квартири - позивачу. Відтак, на сьогоднішній день, позивач протиправно позбавлений можливості здійснювати права володіння та користування власною квартирою. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачу ТОВ «Юрфактор сервіс» на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується: - Свідоцтвом від 10.05.2019 року, яке посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В., зареєстровано в реєстрі за №660; - довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №344411168 від 28.08.2023 та свідоцтва. Як зазначає відповідач у своїх поясненнях, жодних втручань у конструкцію квартири [ADDRESS] він ніколи не здійснював та не має намірів здійснювати, оскільки такі дії є протизаконними та тягнуть за собою цивільну та кримінальну відповідальність. При цьому, згідно висновку № 20-05-2023 від 22.05.2023, за результатами проведення будівельно-технічної експертизи експерт прийшов до висновку про відсутність входу до житлової квартири [ADDRESS] , що робить неможливим функціонування та використання даної квартири за призначенням у якості ізольованої житлової квартири. Крім цього, допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] також не підтвердила, що саме відповідач в процесі ремонту зруйнував перекриття між квартирами № 9 та № 20 , замурував вхід до квартири № 20 та чинить перешкоди у користуванні житловою квартирою [ADDRESS] . Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 визначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнанні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що саме відповідач порушив його право власності та чинить перешкоди у користуванні цією власністю, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed