Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] , [PERSON] (далі - позивачі) в особі представника адвоката Тивоненка Д.Р. звернулись до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації (далі - відповідач) про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збройною агресією, яку уточнили 22.05.2023. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Внаслідок збройної агресії російської федерації 09.10.2022, приблизно 02 годині 00 хвилин, російські військові обстріляли багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] із застосуванням (боєприпасів) ракет, в результаті чого частина будинку була зруйнована, виникла пожежа. Відповідно до Акту ГУ ДСНС у Запорізькій області від 09.10.2022, вищевказана пожежа виникла 09.10.2022 о 02 год. 21 хв., внаслідок вибуху, який стався внаслідок потрапляння боєприпасів та їх уламків в житловий будинок під час обстрілу. Відбулось часткове знищення будинку [ADDRESS] , зокрема, знищено частково третій під`їзд, у якому була розташована квартира [ADDRESS] , яка належить позивачам. Вказана квартира знищена частково, не придатна для проживання. За фактом вчинення даного кримінального правопорушення з боку військових російської федерації, слідчим ОВС 1-го відділення слідчого відділу УСБУ у Запорізькій області капітаном юстиції Інюхіним А.В. були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення №22022080000001963 від 09.10.2022. Громадяни [PERSON] і [PERSON] залучені до кримінального провадження в якості потерпілих. Детальний опис, фіксація та характер збитків, пов`язаних із повним знищенням квартири [ADDRESS] внаслідок вказаного ракетного удару, занесені в акт від 14.12.2022 року «про знищення майна в період збройної агресії проти суверенітету і територіальної цілісності України», який було складено при 3 свідках. Згідно із вказаним актом, житлова площа пошкодженої квартири складає 51,03 кв.м. Внаслідок ракетного удару у квартирі повністю знищені/частково знищені: вітальня (прихожа) частково знищена; кімната 1 - частково знищена; кімната 2 - частково знищена; ванна кімната частково знищена. Вся побутова техніка, особисті речі, які знаходилися у квартирі, були знищені внаслідок ракетного удару. Внаслідок руйнування частини будинку квартира відключена від інженерних мереж. Згідно з актом від 02.11.2022 комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії, який був складений за участі представників департаменту з управління ЖКГ Запорізької міської ради, а також голови ОСББ «Зестафонська 8», квартира [ADDRESS] не придатна для проживання, відключена від інженерних мереж та перебування в ній небезпечно для життя через ризик обвалу стін та стелі. Це також вбачається з листа Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут будівельних конструкцій» Запорізького відділення ЗВ ДП НДІБК від 19.10.2022 року №1-10/56 щодо порядку доступу мешканців до квартир у під`їздах [ADDRESS] , [ADDRESS] . Згідно незалежної оцінки вартості майна (квартири) від 28.12.2022, середньоринкова вартість вказаної квартири (станом на 08.10.2022) становить 911175,00 грн., яку позивачі просять стягнути на свою користь в рівних частинах. Позивачі зазнали також моральної шкоди як внаслідок часткового знищення свого майна, так і через те, що вказаний ракетний удар значною мірою вплинув на психоемоційний стан позивачів. [PERSON] має другу групу інвалідності. Переніс протезування аортального клапана, йому поставлений штучний клапан, на довічній основі необхідно приймати антикоагулянтів, переніс два інсульти. Отримані [PERSON] внаслідок ракетного удару травми негативно вплинули на його здоров`я, як психологічне так і фізичне. Після перенесеного стресу внаслідок вказаного ракетного удару, він у листопаді терміново виїхав на лікування у місто Амстердам до Нідерландів, через те, що в нього перестав функціонувати один із аортальних клапанів серця, що підтверджується відповідною медичною документацією від закладу охорони здоров`я у м. Амстердам. На вказане лікування за кордоном позивач витратив майже всі накопичені кошти, які він мав, тому він перебуває у скрутному матеріальному становищі. Завдана [PERSON] моральна шкода проявляється у душевних та психічних стражданнях, зумовлених наведеними вище обставинами. Враховуючи характер та обсяг завданих відповідачем моральних страждань, [PERSON] вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 2500000,00 грн. Вказаний ракетний обстріл з боку військових російської федерації негативно вплинув на психоемоційний стан позивачки [PERSON] , тому що вона є людиною похилого віку та в момент ракетного удару отримала сильний стрес, у зв`язку з чим в період з 19.10.2022 по 27.10.2022 перебувала на лікуванні у терапевтичному відділенні 9-ї міської лікарні м. Запоріжжя, що підтверджується медичною картою стаціонарного хворого №2888 виписним епікризом від 27.10.2022. У зв`язку зі знищенням квартири внаслідок ракетного удару позивачам необхідно було шукати нове житло, переїздити до тимчасового місця проживання фактично без речей, тому що вони були знищені разом з їх житлом. [PERSON] є пенсіонеркою та отримує пенсію у мінімальному розмірі, майже всі свої фінансові заощадження витратила разом з [PERSON] на оренду нового житла та на психологічну реабілітацію, у зв`язку з чим опинилася у дуже скрутному матеріальному становищі. Завдана [PERSON] моральна шкода проявляється у душевних та психічних стражданнях, зумовлених наведеними вище обставинами. Враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, [PERSON] вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у розмірі 2500000,00 грн. З наведених вище підстав позивачі просять стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на свою користь матеріальну шкоду в загальному розмірі 911175,00 грн., та на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 2500000,00 грн., на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 2500000,00 грн. Також просять стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на свою користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 115000,00 грн. у повному розмірі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.05.2023 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце судового розгляду у встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) порядку, свого представника в судове засідання не направив, причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника не заявляв, про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції клопотань не заявляв, за відсутності заборони на в`їзд громадян рф на територію України уповноваженого представника не направив, договір на представництво інтересів на території України не уклав. Неявка відповідача в судове засідання та невикористання процесуальних прав є його волевиявленням, проявом дії принципу диспозитивності. Щодо належного повідомлення відповідача суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 498 ЦПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. За інформацією Міністерства закордонних справ України, 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та росією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території росії та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється. З інформації на офіційному веб-сайті АТ «Укрпошти» відомо, що АТ «Укрпошта», припинила доставку поштових відправлень до/з росії з перших днів повномасштабного вторгнення. Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права. Відтак, у зв`язку з військовою агресією суд був позбавлений можливості здійснювати повідомлення відповідача про розгляд даної справи засобами поштового зв`язку та звернутися до суду держави-відповідача з судовим дорученням про вручення документів. У зв`язку з цим на позивача було покладено обов`язок направлення відповідачеві всіх судових документів з належним їх перекладом на російську мову. Позивачем подано суду докази направлення компетентним органам відповідача засобами електронного листування на їх офіційні електронні адреси, зазначені на офіційних онлайн ресурсах міністерства юстиції російської федерації INFO@MINJUST.GOV.RU та міністерства іноземних справ російської федерації MINISTRY@MID.RU, копії позовної та уточнених заяв з додатками до неї, перекладені російською мовою. Крім того, відомості про судовий розгляд справи та зазначені процесуальні рішення своєчасно оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості якого є загальнодоступними, та у мережі Інтернет на офіційному сайті Судова влада України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням змісту ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, позивачі [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, яким на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого Ленінською районною адміністрацією від 01.12.1997, на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Право приватної власності на квартиру зареєстроване у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного земельного кадастру. Місце проживання позивачки [PERSON] зареєстроване за вказаною адресою з 28.07.1978 по теперішній час, місце проживання позивача [PERSON] зареєстроване за вказаною адресою з 22.01.1997 по теперішній час. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (стаття 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 369 ЦК України). Встановлено, що 09.10.2022, приблизно 02 годині 00 хвилин, внаслідок збройної агресії російські військові обстріляли багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] разом із прилеглою прибудинковою територією із застосуванням (боєприпасів) ракет. Внаслідок вищевказаного ракетного обстрілу виникла пожежа. Відповідно до Акту від 09.10.2022 року ГУ ДСНС у Запорізькій області, пожежа виникла 09.10.2022 року о 02 год. 21 хв., внаслідок вибуху, який стався внаслідок потрапляння боєприпасів та їх уламків в житловий будинок під час бойових дій. Відбулось часткове знищення будинку [ADDRESS] знищено частково, квартира [ADDRESS] , яка належить позивачам, знаходиться у під`їзді №3. Вказана квартира знищена частково, не придатна для проживання. За фактом вчинення даного кримінального правопорушення з боку військових рф, слідчим ОВС 1-го відділення слідчого відділу УСБУ у Запорізькій області капітаном юстиції Інюхіним А.В. 09.10.2022 були внесені дані до ЄРДР за №22022080000001963. За відповідними заявами [PERSON] , [PERSON] вони залучені до кримінального провадження в якості потерпілих осіб. Згідно з актом від 02.11.2022 комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії, який був складений за участі представників департаменту з управління ЖКГ Запорізької міської ради, голови ОСББ «Зестафонська, 8», квартира [ADDRESS] непридатна для проживання. Згідно з актом від 14.12.2022 «Про знищення майна в період збройної агресії проти суверенітету і територіальної цілісності України», відбулося часткове знищення будинку [ADDRESS] та 4 під`їзди знищені: квартира [ADDRESS] , знищена повністю, не придатна для проживання. Житлова площа пошкодженої квартири складає 51,03 м2. Листом Державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут будівельних конструкцій» Запорізького відділення ЗВ ДП НДІБК від 19.10.2022 року №1-10/56 щодо питань доступу в під?їзди № [NUMBER] , [ADDRESS] , встановлений порядок доступу мешканців до квартир, які знаходяться у під`їздах: №3, №4, шляхом їх супроводу співробітниками ДСНС за відповідною схемою. Такі заходи були розроблені з міркувань безпеки доступу до зруйнованого житла його власників, вказані під`їзди перебувають в аварійному стані. Відтак, судом встановлено, що часина приміщень квартири позивачів знищена, квартира є непридатною для проживання, відключена від інженерних мереж. Вище зазначені факти підтверджуються дослідженими судом електронними доказами за посиланнями у загальнодоступній мережі YouTube: -[INFO] . На даному відео демонструється вказаний постраждалий багатоквартирний будинок [ADDRESS] та прибудинкова територія внаслідок ракетного обстрілу з боку військових рф. -[INFO] . На цьому відео мешканка постраждалого будинку [ADDRESS] розповідає про подробиці обстрілу з боку військових рф 09.10.2022 року, та робить акцент на зруйнованому під`їзді №3, в якому мешкали позивачі. -[INFO] . На вказаному відео демонструється постраждалий будинок [ADDRESS] із декількох ракурсів, звучать коментарі від свідків цієї трагедії. Акцентується увага на знищеному повністю під`їзді №4 та під`їзді №3, в якому знаходилася квартира позивачів, та який зазнав значних руйнувань через вказаний ракетний обстріл з боку військових рф. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У даній справі позивачі звернулися до суду з позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії та вчинення протиправних дій зі сторони російської федерації на території України. Згідно із ч.2 ст.2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (Підстави визначення підсудності справ судам України), суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. У таких висновках суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету рф у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором Верховний Суд дійшов висновку, що рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі громадянину України. Верховний Суд виходив із того, що названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Таким чином, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф. У Постановах від 18.05.2022 у справах у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Касаційний цивільний суд Верховного Суду розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17 (п. 49) підтримала правовий висновок, викладений у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, стосовно того, що суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку із чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України», в Україні введено військовий стан. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Як зазначалось, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц у постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19, у постанові від 0.06.2022 року у справі № 490/9551/19, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні»» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії росії проти України в розумінні ч. 3 ст. 82 ЦПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні. У даній справі доведено, що діями з боку рф було порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності позивачів. Тобто безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачам завдано шкоди, є російська федерація. Факт знищення майна позивачів, зокрема, квартири, яка була їх єдиним житлом, внаслідок ракетного удару військових рф 09.10.2022 по житловому будинку [ADDRESS] , та розмір заподіяної матеріальної шкоди внаслідок збройної агресії російської федерації підтверджуються вищенаведеними доказами. Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17, постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 686/10520/15-ц. Суд враховує, що захист права власності гарантується першою статтею Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає у тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження. Відповідно до ч.1 ст.167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин Згідно зі ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 56/83 від 12.12.2001 р. «Відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння» передбачено, що поведінка будь-якого органу держави розглядається, як діяння даної держави за міжнародним правом незалежно від того, які функції здійснює цей орган, незалежно від положення, яке він займає в системі держави, та незалежно від того, чи є він органом центральної влади чи адміністративно-територіальної одиниці держави. Поняття «орган» включає будь-яку особу чи будь-яке утворення, яке має такий статус відповідно до внутрішньодержавного права (стаття 4). Відповідно до статті 31 Резолюції, відповідальна держава зобов`язана надати повне відшкодування шкоди, завданої міжнародно-протиправним діянням. Шкода включає будь-які збитки, матеріальні та моральні, спричинені міжнародно-протиправним діянням держави. Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та наведених Конвенції та Резолюції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду. За таких умов, пред`явлення позовних вимог до російської федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача. Стосовно звернення з позовом до російської федерації саме в особі Міністерства юстиції російської федерації позивач правомірно посилається на п.п. 3.1) п. 3 Розділу І Указу президента рф від 13.10.2004 року № 1313 «Питання Міністерства юстиції Російської Федерації» відповідно до якого основними задачами Міністерства юстиції Російської Федерації є забезпечення в межах своїх повноважень представництва та захисту інтересів Російської Федерації в судах іноземних держав та міжнародних судових органах (п. п. 3.1 введено в дію указом президента рф від 28.05.2018 року № 271). Відповідно до Указу президента російської федерації від 28.05.2018 року № 271 «Про внесення змін до Положення про Міністерство юстиції Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації від 13.10.2004 року № 1313» внесено в Положення про Міністерство юстиції Російської Федерації, затверджене Указом президента російської федерації від 13.10.2004 року № 1313 «Питання Міністерства юстиції Російської Федерації» наступні зміни: а) пункт 1 доповнено підпунктом 5 наступного змісту: « 5) функції щодо забезпечення в межах своїх повноважень представництва і захисту інтересів Російської Федерації в судах іноземних держав і міжнародних судових (арбітражних) органах, включаючи Європейський Суд з прав людини і Суд Євразійського економічного розвитку». Щодо суми збитків суд враховує, що частиною 1 ст.1192 ЦК України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації (далі Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. Відповідно до п.2 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що є Додатком до Порядку, збитки - це вартість втраченого, пошкодженого та (або) знищеного майна, що зазнало руйнівного впливу внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів в ході збройної агресії Російської Федерації. Відповідно до п. 5 Загальних засад, оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи. Згідно незалежної середньоринкової оцінки вартості майна (квартири) від 28.12.2022 року, проведеної суб`єктом оціночної діяльності «ТОВ Земля Плюс 2006», середньоринкова вартість вказаної квартири (станом на 08.10.2022 року) становить 911175,00 грн. (Дев`ятсот одинадцять тисяч сто сімдесят п`ять гривень 00 копійок). Отже, позивачами визначено розмір збитків відповідно з вимогами закону та належними доказами доведено суму завданих збитків. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків. Суд зазначає, що вимога позивачів про стягнення з відповідача суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав. При цьому суд враховує, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (стаття 368 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 369 ЦК України). За правилами ст. 372 ЦК України вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. На підставі вищевикладеного, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 911175,00 грн. на користь позивачів у рівних частинах - по 455587,50 грн. кожному, тобто, виходячи з презумпції рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, пропорційно розміру їх часток. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, необхідними складовими для визначення моральної шкоди є: наявність завданої позивачу моральної шкоди; протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діяння відповідача та вини останнього в її заподіянні. При вирішенні позову про стягнення моральної шкоди суд, окрім констатації її наявності у зв`язку з встановленим фактом порушення прав позивачів, враховує, що [PERSON] є особою з інвалідністю 2-ї групи, що підтверджується довідкою № 590518 від 31.05.2021 року до акта огляду медико-соціальною експертною комісією та випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 590518 від 31.05.2021 року. Він переніс протезування аортального клапана, переніс два інсульти. Після перенесеного стресу внаслідок вказаного ракетного удару [PERSON] у листопаді виїхав на лікування у місто Амстердам до Нідерландів через загострення хвороби серця, що підтверджується відповідною медичною документацією закладу охорони здоров`я у м. Амстердам. Завдана [PERSON] моральна шкода полягає у душевних та психічних стражданнях, зумовлених наведеними вище обставинами, а також дуже скрутним фінансовим станом, у якому він опинився через втрату житла, цінних речей, та витрат на програми з психологічної та медичної реабілітації. Позивачка [PERSON] є людиною похилого віку. В момент ракетного удару отримала сильний стрес, що призвело до погіршення стану здоров`я. В період з 19.10.2022 по 27.10.2022 перебувала на лікуванні у терапевтичному відділенні 9-ї міської лікарні м. Запоріжжя, що підтверджується медичною картою стаціонарного хворого №2888 виписним епікризом від 27.10.2022 року. Після вказаного ракетного удару їй разом з [PERSON] необхідно було шукати нове житло, переїздити до тимчасового місця проживання фактично без речей, бо вони були знищені разом з квартирою. [PERSON] є пенсіонеркою та отримує пенсію у мінімальному розмірі, а отже, враховуючи витрати на придбання нових речей, пошук та оренду нового житла, психологічну реабілітацію, вона опинилася у дуже скрутному матеріальному становищі. Завдана [PERSON] моральна шкода проявляється у душевних та психічних стражданнях, зумовлених наведеними вище обставинами. Враховуючи наведені позивачами обґрунтування душевних страждань, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми. Враховуючи характер та обсяг завданих відповідачем моральних страждань, істотних порушень конституційних прав позивачів, виходячи з принципів верховенства права та справедливості судового рішення, суд вважає достатньою та справедливою визначену позивачами компенсацію за заподіяну їм моральну шкоду у розмірі 2500000,00 грн. кожному. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку, що позивачами доведено обставини, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог, а тому вимоги позову є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При подачі позовної заяви представником позивачів було подано докази понесених в процесі розгляду справи судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Матеріали справи містять копію чеку ТОВ «Земля Плюс-2006» від 22.12.2022 року на суму 1000,00 грн. про сплату [PERSON] вартості звіту про середньоринкову вартість квартири, а відтак зазначена вимога, щодо стягнення з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на користь [PERSON] судових витрат за складання звіту про середньоринкову вартість квартири, підлягає задоволенню. На підтвердження розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем було подано: договір «11/11 про надання професійної правничої допомоги від 11.11.2022; перелік та вартість послуг за договором від 17.02.2023; акт надання послуг до договору № 10/11 від 10.11.2022 про надання правової допомоги. Згідно з частинами 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За приписами ч.8 ст.141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, позивачем у встановлений процесуальним законом строк та спосіб було заявлено про понесення ним судових витрат. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом у даній справі у заявленому розмірі, судом враховано, що розмір гонорару визначено за погодженням адвоката з клієнтом і є фіксованим, послуги адвоката було реально надані позивачеві і це підтверджується матеріалами справи, також судом взято до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених в процесі вироблення правової позиції та поданих до суду адвокатом документів, збору доказів, їх значення для спору та те, що адвокатом здійснювалося представництво інтересів позивача в судових засіданнях, про що свідчать наявні у матеріалах справи протоколи судових засідань. У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. За приписами частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Заперечень стосовно наданих позивачем доказів із заявою про розподіл судових витрат від відповідача не надходило. Таким чином, з урахуванням складності справи та наданих адвокатом послуг, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг, суд вважає докази такими, що підтверджують витрати позивача, які він має понести у зв`язку з розглядом справи, на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, а саме 111500,00 грн. Отже, у зв`язку з повним задоволенням позову понесені позивачем [PERSON] судові витрати, пов`язані з розглядом справи у сумі 1000,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 111500,00 грн., що разом становить 112500,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . При вирішенні питання про розподіл судового збору суд виходить з наступного. За правилами ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви справляється судовий збір. У даній справі об`єднано в одне провадження позови майнового характеру двох фізичних осіб - [PERSON] і [PERSON] , які судом задоволені у повному обсязі. При зверненні з позовом позивачами не сплачено судовий збір в силу приписів п. 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Оскільки позивачі при зверненні з позовом були звільнені від сплати судового збору, то відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно зі ст.ст. 4, 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову. За подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки 1% від суми позову кожного з позивачів перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, належний до сплати розмір судового збору за заявою кожного з позивачів становить максимальну суму 13420,00 грн. Отже, судовий збір за розгляд даної справи складає 26840,00 грн. (13420,00 грн. х 2 = 26840,00 грн.). Так як у даній справі позов задоволено повністю, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача до державного бюджету України у повному обсязі.

Outcome: approved