Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник - [PERSON] , про визнання заяви про прийняття спадщини недійсною. В обгрунтування позову вказала, що [INFO] трагічно загинув її син - [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилась спадщина. У зв`язку з тим, що вона постійно проживає в Республіці Італія , вона перебуваючи на території України після поховання сина, 22.03.2022 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина, після чого поїхала в Італію. Вказує, що під час написання заяви їй не було роз`яснено, що у разі її подання вона стає рівноправною спадкоємицею першої черги за законом разом з дітьми спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] . Насправді вона не бажала настання таких наслідків, а вважала, що лише вона успадковує майно після смерті сина. Окрім того, їй не було роз`яснено її право на відмову від прийняття спадщини, яким вона могла скористатися. Вказує, що трагічна смерть її сина була дуже неочікуваною, в сукупності з пережитою операцією, яку вона перенесла, та перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 21.12.2022 року по 11.02.2023 року, а також повномасштабною війною в Україні, вплинули на її психоемоційний стан, тому станом на дату написання заяви про прийняття спадщини вона не могла повноцінно усвідовлювати характер своїх дій та їх наслідків. Позивач зазначає, що даний односторонній правочин вчинений під впливом помилки, тому звертається до суду з даним позовом. В підготовче засідання позивач та її представник не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали. Відповідачі та законний представник неповнолітнього [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності позовні вимоги визнали. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними звукозаписувальними засобами не здійснювалося. Ознайомившись із доводами позовної заяви, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. З копії заяви від 22.03.2022 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , звернулася до приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Білінського І.І. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті сина - гр. [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому, спадкоємиці - [PERSON] було нотаріусом роз`яснено її право на відкликання даної заяви протягом строку для її прийняття, що зазначено в самій заяві. Окрім того, даною заявою позивачкою повідомлено, що окрім неї, спадкоємцями за законом є діти померлого: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. З документації госпіталізації - відділення хірургії Науково-дослідного клінічного інституту від 11.01.2023 року, судом встановлено, що [PERSON] , була госпіталізована для операції на правій нирці - туморектомії та перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 21.12.2022 року по 11.01.2023 року. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відпоідно до ч.1 ст. 1270, 1273 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини Статтею 1273 ЦК України, передбачено право спадкоємця відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Підстави визнання правочину недійсним чітко визначено чинним законодавством, зокрема ст. 215 Цивільного кодексу (далі - ЦК). Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не повинен суперечити цивільному законодавству; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Згідно висновку ВС, викладеного в постанові №564/308/18 від 23 листопада 2020 року, зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до статей 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Як зазначено судом вище, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Зазначене узгоджується з висновком ВС викладеним в постанові від 29 травня 2023 року по справі № 756/10782/19. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Таким чином, як встановлено судом, позивач з метою прийняття спадщини після смерті сина звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою, при цьому їй було роз`яснено право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а також їй було відомо про наявність інших спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] , про що вона особисто повідомила нотаріуса. Даний правочин був спрямований на виникнення у позивача права власності на спадкове майно. За вказаних обставин, судом не втановлено помилковості сприйняття позивачем природи правочину, прав та обов`язків, настання наслідків, на які спрямований такий правочин в момент вчинення, як і не встановлено порушення цивільних прав та інтересів позивача. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З врахуванням того, що сторона відповідачів визнала позов, заявивши про це в заяві, поданій на адресу суду до проведення підготовчого засідання, однак з врахуванням обставин встановлених судом та норм законодавства, що регулюють дані спадкові відносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставні, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed