Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

1. Короткий зміст позовних вимог. В серпні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що вона працювала на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи ДП «ЗОД». Наказом ДП «ЗОД» №04/к від 13 січня 2022 року [PERSON] була звільнена з роботи у зв`язку з скороченням чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, [PERSON] була поновлена на роботі в ДП «ЗОД» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи з 13 січня 2022 року, а також на користь [PERSON] був стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2022 року по 09 червня 2022 року у розмірі 70675 гривень 28 копійок. ДП «ЗОД» не в повному обсязі виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу, перерахувавши на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 56893 гривень 60 копійок. Крім цього, ДП «ЗОД» не виплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період з 13 січня 2022 року по 13 березня 2022 року у розмірі 17668 гривень 82 копійки. Тому у ДП «ЗОД» виник обов`язок зі сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати компенсації за невикористану відпустку за період з 14 березня 2023 року по 12 липня 2023 року у розмірі 54365 гривень 60 копійок. У зв`язку з цим, [PERSON] просила стягнути з ДП «ЗОД» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2022 року по 09 червня 2022 року у розмірі 130477 гривень 44 копійки, компенсацію за невикористану відпустку, що належала їй при звільненні, у розмірі 17668 гривень 82 копійки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2023 року по 12 липня 2023 року у розмірі 54365 гривень 60 копійок, а також завдану їй моральну шкоду у розмірі 20000 гривень. 2. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2023 року було відкрито провадження у цивільній справі та вирішено розгляд цивільної справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.32-33). 3. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач підтримала пред`явлений позов та наполягала на його задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача Сільченко С.О. надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що на підставі наказу ДП «ЗОД» №09/06-01-2022 від 09 червня 2022 року позивач була поновлена на роботі в ДП «ЗОД». В той самий день наказом ДП «ЗОД» №09/06-02-2022 трудовий договір з позивачем був призупинений на підставі ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім цього, на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року ДП «ЗОД» виплатив позивачу суму середнього заробітку у розмірі 56893 гривень 60 копійок. Крім цього, за період з 13 січня 2022 року по 09 червня 2022 року у позивача виникло право на 10 календарних днів відпустки. Тому розмір компенсації за невикористану відпустку становить 2208 гривень 79 копійок. Водночас, позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористану відпустку. ДП «ЗОД» також не погодився з позовними вимогами про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 20000 гривень. [PERSON] направила до суду заперечення на відзив, в якому вказала на необґрунтованість доводів представника відповідача [PERSON] , викладених у відзиві, та наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що [PERSON] працювала в ДП «ЗОД» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи. Наказом ДП «ЗОД» №04/к від 13 січня 2022 року [PERSON] була звільнена з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, був визнаний незаконним та скасований наказ ДП «ЗОД» №04/к від 13 січня 2022 року, [PERSON] була поновлена на роботі в ДП «ЗОД» на посаді економіста з договірних питань та претензійної роботи з 13 січня 2022 року. Крім цього, з ДП «ЗОД» на користь [PERSON] був стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2022 року до 09 червня 2022 року у розмірі 70675 гривень 28 копійок (а.с.15-17). Наказом ДП «ЗОД» №09/06-01-2022 від 09 червня 2022 року [PERSON] була поновлена на роботі. Наказом ДП «ЗОД» №11/04-13-2023 від 11 квітня 2023 року [PERSON] була звільнена з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, врегульовані главою VII «Оплата праці» та главою XV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України. 5. Норми права та судова практика Верховного Суду, якими суд керується при вирішенні спору. 5.1. норми матеріального права. У відповідності\~до ст.116\~КЗпП України\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п.2, п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, обчислення середньої\~заробітної плати\~для оплати\~часу відпусток,\~надання матеріальної\~(грошової)\~допомоги або\~виплати компенсації\~за невикористані\~відпустки проводиться\~виходячи з\~виплат за\~останні 12\~календарних місяців\~роботи,\~що передують\~місяцю надання\~відпустки,\~надання матеріальної\~(грошової)\~допомоги або\~виплати компенсації\~за невикористані\~відпустки. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього -\~п`ятого пункту\~4\~цього Порядку. Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. За змістом ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно з п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього\~Закону),\~зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу), крім випадків, коли за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігалися місце роботи і посада на підприємстві на час призову. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з постановою Верховного Суду у справі №359/10023/16-ц (провадження 61-14794св18) від 18 липня 2018 року суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.13 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до роз`яснень абз.1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, встановлені ст.ст.228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. 5.2. норми процесуального права. Згідно з ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 6. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2022 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, з ДП «ЗОД» на користь [PERSON] був стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2022 року до 09 червня 2022 року у розмірі 70675 гривень 28 копійок (а.с.15-17). З копії платіжного доручення №598 від 28 листопада 2022 року (а.с.63) вбачається, що ДП «ЗОД» перерахувало на користь [PERSON] грошові кошти на виконання рішення суду у розмірі 56893 гривень 60 копійок. З доводів позивача їй не у повному обсязі був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу на виконання вищевказаного рішення суду. За змістом повідомлення ДП «ЗОД» №29/11-01 від 29 листопада 2022 року (а.с.7-9) виплата суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснена ДП «ЗОД» як податковим агентом з відрахуванням військового збору у розмірі 1060 гривень 13 копійок та податку на доходи фізичних осіб у розмірі 12721 гривень 55 копійок. Аналізуючи вищевказані письмові докази, суд приходить до переконання, що ДП «ЗОД» виконало своє зобов`язання, встановлене рішенням суду, та у повному обсязі виплатило суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Викладене у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18\~липня 2018\~року у\~справі №359/10023/16-ц (провадження 61-14794св18). Тому підстави для розрахунку та стягнення суми середнього заробітку за період з 10 червня 2022 року по 13 березня 2023 року відсутні. З цієї підстави в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з ДП «ЗОД» грошових коштів у розмірі 130477 гривень 44 копійок належить відмовити. Згідно з наказом ДП «ЗОД» №09/06-02-2022 від 09 червня 2022 року (а.с.48) у зв`язку з військовою агресією Російського Федерації та введенням на всій території України воєнного стану, а також закриттям повітряного простору над Україною для польотів цивільної авіації, було призупинено дію трудового договору з [PERSON] , економістом з договірних питань та претензійної роботи (поза штатом) з 09 червня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану. Вказаний наказ був надісланий [PERSON] шляхом використання телекомунікаційного зв`язку, що підтверджується протоколом ознайомлення з наказом по вайберу №4 від 20 червня 2022 року (а.с.52) та скрін-шотами з вайберу (а.с.53-59). Таким чином [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «ЗОД» в період з 09 червня 2022 року по 11 квітня 2023 року. В той же час у вказаний період дія трудового договору з нею була призупинена, тому вказаний період не підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. У зв`язку з цим, в силу п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право [PERSON] на щорічну основну відпустку зараховується виключно період оплаченого вимушеного прогулу, внаслідок незаконного звільнення, а саме з 13 січня 2022 року по 09 червня 2022 року. Тому тривалість невикористаної відпустки за п`ять місяців становить 10 календарних днів. Розмір середньоденної заробітної плати позивача, з урахуванням положення п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, становить 220 гривень 88 копійок. Тому розмір компенсації за невикористану відпустку, яка підлягала виплаті позивачу становить 2208 гривень 80 копійок (220,88 ? 10). Разом з цим, встановлено, що [PERSON] була звільнена з роботи 11 квітня 2023 року, згідно наказу ДП «ЗОД» №11/04-13-2023 з виплатою вихідної допомоги у розмірі 5664 гривень (а.с.64). 12 квітня 2023 року вказаний наказ був направлений на особистий номер телефону [PERSON] по вайберу для ознайомлення (а.с.70,71-76). У такий спосіб [PERSON] була ознайомлена з наказом про звільнення 12 квітня 2023 року. В силу вимог ч.2 ст.233 КЗпП України, з 12 квітня 2023 року по 12 липня 2023 року позивач мала право пред`явити вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку. До суду з даним позовом [PERSON] звернулась 01 серпня 2023 року, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 серпня 2023 року (а.с.24). Зазначене свідчить, що позивач пред`явила позов з порушенням строку, передбаченого ч.2 ст.233 КЗпП України. Всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не зазначено будь-яких поважних причин, які зумовили пропуск строку звернення до суду з даним позовом. У зв`язку з цим, суд об`єктивно позбавлений можливості вирішити питання про поновлення вказаного строку на підставі положення ст.234 КЗпП України. Тому підстави для стягнення з ДП «ЗОД» на користь [PERSON] компенсації за невикористану відпустку у розмірі 17668 гривень 82 копійки, а також середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 14 березня 2023 року по 12 липня 2023 року у розмірі 54365 гривень 60 копійок відсутні. З цих підстав у задоволенні вимог [PERSON] у цій частині позовних вимог також належить відмовити. Зважаючи на ту обставину, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, є похідними від вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, у задоволенні яких [PERSON] відмовлено. Тому підстави для стягнення з ДП «ЗОД»\~на користь\~позивача моральної\~шкоди у\~розмірі 20000\~гривень, відсутні. 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій (а.с.1-2) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 2663 гривень 74 копійки. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явлених нею позовних вимог відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed