Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

У вересні 2023 року позивач звернувсь до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказував, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі №200/658/21-а, адміністративний позов [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України, ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та [PERSON] оновленої довідки про розмір грошового забезпечення станом на 19.11.2019 року, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-ХІІ із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) індексації та премії, у тому числі не скасованих міліцейських видів грошового забезпечення за посадою старший дільничний офіцер поліції (управління, відділи (відділення) поліції), для перерахунку його пенсії з 01.12.2019 року. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та [PERSON] оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 19.11.2019 року у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону № 2262-ХІІ із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) індексації та премії, у тому числі не скасованих міліцейських видів грошового забезпечення за посадою старший дільничний офіцер поліції (управління, відділи (відділення) поліції), для перерахунку пенсії з 01.12.2019 року. Зазначав, що дане рішення суду набрало законної сили 14 травня 2021 року та підлягає виконанню. Поряд з тим Міністерство внутрішніх справ України категорично відмовляється виконувати вказане рішення суду в повному обсязі у зв`язку з чим заявнику неодноразово приходилось звертатись до суду із заявами про встановлення судового контролю за виконанням вказаного рішення суду в порядку ст. 382 КАС України. За наслідками вказаних заяв було постановлені ухвали суду, якими Міністерство внутрішніх справ України було зобов`язано подати звіт про виконання рішення суду від 13 квітня 2021 року. Однак, вказане рішення суду до теперішнього часу не виконано. Позивач вказував, що бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, яка полягає у невиконанні рішення суду щодо виготовлення оновленої довідки про грошове забезпечення в належному вигляді та не направлення її до пенсійного органу, фактично позбавляє позивача права на належне отримання пенсійного забезпечення, а також виходячи з того, що вказане порушення має тривалий характер, оскільки рішення суду не виконано станом на день звернення з даним позовом до суду, позивачу завдано моральну шкоду в розмірі 20000 грн., яку він просив стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірно списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку України. Ухвалою судді від 12 вересня 2023 відкрито провадження у даній справі для розгляду за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 20 вересня 2023 року від представника Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказував, що казначейська служба не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не є учасником спірних правовідносин. Належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідні органи державної влади (дії якого призвели до завдання позивачеві шкоди), а саме МВС України. Враховуючи те, що Казначейство жодних прав та інтересів не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і ніякої шкоди позивачеві не завдало, а тому, у відповідності до норм чинного законодавства, і не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, представник Державної казначейської служби України просила виключити Казначейство з числа відповідачів. Також представник Казначейства зазначала, що на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії МВС України щодо виконання рішення суду були визнані незаконними, а ухвалами суду, на які посилається позивач, було встановлено контроль за виконанням судового рішення, в зв`язку з чим у позивача відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. 13 жовтня 2023 року від позивача надійшли додаткові пояснення по справі, в яких він заперечив проти доводів, викладених представником Державної казначейської служби України у відзиві на позовну заяву та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 17 жовтня 2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якій він вказував, що у зв`язку з неналежним виконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, яке набрало законної сили 13 травня 2021 року, суд неодноразово зобов`язував відповідача - МВС України в порядку контролю за виконанням рішення суду подати суду звіт про його повне виконання. Однак, відповідач ухиляється від виконання рішення суду. За таких обставин та враховуючи те, що судовими рішеннями вже доведені протиправні винні дії відповідача щодо тривалого, понад 2 року і 6 місяців невиконання рішення суду від 13 квітня 2021 року позивач вважає наявні підстави для задоволення позову в частині спричинення йому моральної шкоди. 17 жовтня 2023 року від Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на позовну заяву, в якому було зазначено, що остаточне рішення щодо виконання рішення суду від 13 квітня 2021 року не прийнято, а тому позивач безпідставно звернувся до суду із позовною заявою. При цьому відповідачем було вказано, що позивачем не доведений факт спричинення йому МВС України моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав подану позовну заяву з підстав та доводів, викладених в ній просив задовольнити. Представник відповідача - Міністерства внутрішніх справ України, проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на його недоведеність та необґрунтованість. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. З матеріалів справи слідує, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі №200/658/21-а, адміністративний позов [PERSON] до Міністерства внутрішніх справ України, ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у підготовці та наданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та [PERSON] оновленої довідки про розмір грошового забезпечення станом на 19.11.2019 року, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону №2262-ХІІ із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) індексації та премії, у тому числі не скасованих міліцейських видів грошового забезпечення за посадою старший дільничний офіцер поліції (управління, відділи (відділення) поліції), для перерахунку його пенсії з 01.12.2019 року. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та [PERSON] оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 19.11.2019 року у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону № 2262-ХІІ із обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) індексації та премії, у тому числі не скасованих міліцейських видів грошового забезпечення за посадою старший дільничний офіцер поліції (управління, відділи (відділення) поліції), для перерахунку пенсії з 01.12.2019 року. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року застосовано судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №200/658/21-а шляхом зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України подати суду звіт в строк до 04 березня 2022 року про повне виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 р. в справі №200/658/21-а, а саме в тій його частині, якою зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та [PERSON] оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 19.11.2019 року з включенням до складу грошового забезпечення не скасованих міліцейських видів грошового забезпечення, а саме надбавки за особливо важливі завдання в розмірі 63,00% - 3827,25грн та міліцейської премії у розмірі 48,6% - 4812, 50 грн. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 року зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України протягом 30 днів з дня отримання копії даної ухвали подати до суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.04.2021 у справі №200/658/21-а з урахуванням обґрунтувань, викладених в ухвалі суду від 04.02.2022 у справі №200/658/21-а. Попереджено керівника Міністерства внутрішніх справ України про можливість накладення штрафу у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за наслідками розгляду звіту або у разі неподання звіту про виконання рішення суду. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року встановлено Міністерству внутрішніх справ України строк для подання звіту про виконання рішення суду до ухвалення рішень Першим апеляційним адміністративним судом щодо розгляду апеляційних скарг Міністерства внутрішніх справ України на ухвали суду від 04.02.2022 та від 10.10.2022 у справі №200/658/21-а. Попереджено керівника Міністерства внутрішніх справ України про можливість накладення штрафу у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за наслідками розгляду звіту або у разі неподання звіту про виконання рішення суду. Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2023 року закрито апеляційне провадженні за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 р. у справі № 200/658/21-а. Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 01 червня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 р. у справі № 200/658/21-а. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 червня 2023 року, з урахуванням виправлення описки в ухвалі того ж суду від 14 червня 2023 року, зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України подати звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року у справі №200/658/22 у семиденний строк з дня постановлення цієї ухвали. Попереджено керівника Міністерства внутрішніх справ України про можливість накладення штрафу у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за наслідками розгляду звіту або у разі неподання звіту про виконання рішення суду. Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2022 року у справі №200/658/21-а, як помилково відкрите. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2023 року апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 р. у справі № 200/658/21-а - залишено без задоволення, ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2022 р. у справі № 200/658/21-а - залишено без змін. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року визнано звіт Міністерства внутрішніх справ України від 04.07.2023 таким, що не підтверджує виконання в повному обсязі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.04.2021 р. у справі №200/658/21-а. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України протягом 30 днів з дня отримання копії даної ухвали подати до суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13.04.2021 у справі №200/658/21-а з урахуванням обґрунтувань, викладених в ухвалах суду від 04.02.2022 та від 10.10.2022 у справі №200/658/21-а. Попереджено керівника Міністерства внутрішніх справ України про можливість накладення штрафу у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за наслідками розгляду звіту або у разі неподання звіту про виконання рішення суду. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. У статті 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 1 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 1 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 1 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому, як зазначено у рішенні ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria» (заява № 68490/01) оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди у цій справі, позивач зазначав правовою підставою для відшкодування такої шкоди бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України невиконання рішення суду від 13 квітня 2021 року, очевидно надмірну тривалість (понад 2 роки). Обов`язковість виконання рішення суду закріплена в ст. 129-1 Конституції України. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що відповідачем Міністерством внутрішніх справ України виконано рішення суду від 13 квітня 2021 року. Доказів зворотного відповідачем Міністерством внутрішніх справ України надано не було. Посилання відповідача Міністерства внутрішніх справ України про те, що остаточне рішення щодо виконання рішення суду від 13 квітня 2021 року не прийнято, а тому позивач безпідставно звернувся до суду із позовною заявою, судом відхиляються, оскільки не спростовують факту тривалого невиконання рішення суду. Суд вважає доведеним факт заподіяння відповідачем МВС України позивачу моральної шкоди, яка виразилась у тривалому невиконанні рішення суду. При цьому, протиправність дій/бездіяльності відповідача була встановлена рішенням суду від 13 квітня 2021 року, а також ухвалами Донецького окружного адміністративного суду щодо невиконання рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ, як джерела права. Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96). Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу). З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах. Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах. Визначаючи розмір моральної шкоди, відшкодування якої підлягає на користь позивача, суд виходить з характеру та тривалості завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача та стану здоров`я, обставин, які тягнуть за собою невиконання судового рішення, а саме: неможливість отримання на належному рівні пенсійних виплат, які є засобом до існування позивача, який є інвалідом 2 групи, має статус особи з інвалідністю внаслідок війни, ніде не працює, що призводить до додаткових зусиль для організації життя позивача, а також виходячи із вимог розумності та справедливості суд вважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. Законодавством не передбачено відповідальності безпосередньо посадової особи державного органу або органу місцевого самоврядування за спричинення шкоди при виконанні службових обов`язків перед особою, якій цієї шкоди завдано. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Вказане узгоджується з положеннями ч.2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, згідно з якою шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування, відшкодовується державою. Відповідно до статті 48 ЦПК України держава може бути стороною у цивільній справі. Проте, незважаючи на те, що держава визнається самостійним учасником цивільного процесу, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Згідно із Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (абзац 3 пункту 4 Положення). За таких обставин, шкода, завдана Міністерством внутрішніх справ України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. З огляду на вказане, відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] , слід стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку. З урахуванням змісту статті 25 Бюджетного кодексу України та пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, стягнення з Державного бюджету України шляхом списання певної суми коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача є належним та ефективним способом захисту його прав. Державна казначейська служба України чи її компетентний орган повинні самостійно визначити в межах наданих їм повноважень з якого рахунку слід списати ці кошти та який орган Казначейства має здійснити таке списання. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial