Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області Янчишин С., який діє в інтересах Львівської міської ради, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою. Позов мотивує тим, що Франківською окружною прокуратурою міста Львова Львівської області під час здійснення нагляду за додержанням законів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12021141370000095 від 28.08.2021 року встановлено підстави для звернення до суду із позовом про визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною. Вказує, що з інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що 06.12.2005 зареєстровано право спільної сумісної власності [PERSON] та її сина - [PERSON] , у праві власності на вищевказану квартиру. Однак, зазначається, що наявні достатні підстави вважати, що квартира по [ADDRESS] є відумерлою спадщиною та підлягає передачі у власність територіальної громади м. Львова на підставі рішення суду, оскільки [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] . При цьому, у позовній заяві зазначається, що 26.04.2005 року [PERSON] складено заповіт, згідно якого вона заповідала все своє майно своєму сину - [PERSON] . Таким чином, після смерті [PERSON] та [PERSON] залишилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , але у померлих немає спадкоємців, ані за законом, ані за заповітом. Водночас, встановлено, що 27.01.2021 державним нотаріусом П?ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. заведено спадкову справу № 67115869 (41/2021) на піставі заяви [PERSON] , однак у вказаній заяві, яка надійшла поштою, справжність підпису спадкодавця не засвідчена. Зважаючи на невчинення в подальшому вказаних дій, відсутність вказівки на належність до черги спадкування за законом, а також ненадання жодних підтверджуючих документів на підтвердження статусу потенційного спадкоємця, [PERSON] , на думку прокурора, не може вважатись особою, яка могла претендувати на успадкування майна померлої [PERSON] . Вказує, що за наслідками допиту [PERSON] підтвердив відсутність у нього статусу спадкоємця за законом, оскільки вважав, що померлою [PERSON] складено на нього заповіт, однак як слідує з інформації зі Спадкового реєстру про заповіти та спадкові договори, [PERSON] за життя склала лише один заповіт № 1-626, посвідчений 25.04.2005 та зареєстрований у спадковому реєстрі під № 36536579, який підтверджує перехід прав і обов?язків від неї до її рідного сина - [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, зокрема відсутність законних спадкоємців після смерті [PERSON] та [PERSON] , просить визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 50,1 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат, кухні та комори в підвалі площею 5,0 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11745067) відумерлою спадщиною, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] та передати її у власність територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради та стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору. В судовому засіданні прокурор підтримав поданий позов, з підстав, викладених у ньому, просив такий задоволити. Представник Львівської міської ради в судовому засіданні позов підтримала, просила такий задоволити. Відповідач в судове засідання вкотре не з`явився, хоча й неодноразово належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення такого. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу [PERSON] скеровувалися копія ухвали Франківського районного суду м.Львова від 11.08.2023 року, копія позовної заяви з доданими до неї документами на адресу його місця проживання - [ADDRESS] , засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №7905706128270, яке ним отримано 30.08.2023 року. Окрім цього, за клопотанням представника [PERSON] - адвоката Проданець Н.В. судом скеровано 21.08.2023 року позовну заяву з доданими до неї документами на електронну адресу останньої - " [INFO] ". Разом з тим, відзиву та будь-яких інших клопотань [PERSON] суду не подав. В судове засідання 31.10.2023 року [PERSON] повторно не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення такого шляхом скерування судової повістки про виклик до суду засобами поштового зв`язку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №7905706185931, яке повернулось на адресу суду з конвертом з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Окрім цього, про судове засідання 31.10.2023 року повідомлялась представник відповідача - адвокат Проданець Н.В. шляхом скерування судової повістки про виклик до суду повідомленням у додаток "Viber", що підтверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток "Viber" від 28.09.2023 року та на електронну адресу адвоката, яка нею ж зазначена - " [INFO] ", що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 28.09.2023 року. Також, з матеріалів справи вбачається, що повістки про виклик до суду [PERSON] 21.08.2023 року та 29.09.2023 року розміщувались на офіційному веб-сайті Франківського районного суду м.Львова. Відтак, відповідач та його представник були завчасно повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання; відзиву та будь-яких інших клопотань у визначений ухвалою суду строк до суду не подали. Відповідно до ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Окрім цього, частиною другою статті 223 ЦПК України передбачені виключні випадки, за яких суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Враховуючи вищевикладене, підстав для відкладення судового засідання, передбачених ст.223 ЦПК України, суд не вбачає. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 50,1 кв.м., на праві спільної сумісної власності (2/3 частки власності) належала [PERSON] та [PERSON] та на праві спільної часткової власності (1/3 частки квартири) [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №335462402 від 13.06.2023 року. Згідно Лікарського свідоцтва про смерть №1039/20 від 16.10.2020 року [PERSON] помер [INFO] . Вказане підтверджується також Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00037626011 від 25.11.2022 року, відповідно до якого 19.10.2020 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Окрім цього, відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть №1159/20 від 16.11.2020 року [PERSON] померла [INFO] . Вказане підтверджується також Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00036459611 від 11.08.2022 року, відповідно до якого 17.11.2020 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №66286748 від 06.09.2021 року вбачається, що [PERSON] 26.04.2005 року складено заповіт, посвідчений 26.04.2005 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Білінським І.І., згідно якого [PERSON] заповіла все своє майно своєму синові - [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, як вже зазначалось, до моменту смерті [PERSON] її син - [PERSON] , якому вона заповіла все своє майно, помер. Згідно з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру №66286721 від 06.09.2021 у спадковому реєстрі міститься інформація про заведення П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою після померлої [INFO] [PERSON] , спадкової справи №41/2021 від 27.01.2021 року. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №41/2021 від 27.01.2021 року, вказана спадкова справа була заведена П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою після померлої [INFO] [PERSON] , за заявою [PERSON] , яка була надіслана засобами поштового зв`язку. Згідно матеріалів спадкової справи встановлено, що П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою скеровано [PERSON] листа №96/02-14 від 27.01.2021 року, відповідно до якого [PERSON] повідомлено, що заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, приймається нотаріусом, однак такому слід надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що 28.08.2021 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021141370000095 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.190 КК України у зв`язку з тим, що 27.08.2021 року у ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області надійшла ухвала слідчого судді Франківського районного суду м.Львова, згідно з якорю зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] про те, що невідомі особи вчинили закінчений замах на шахрайство, а саме на заволодіння квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З протоколу допиту свідка [PERSON] від 10.02.2022 року у вищевказаному кримінальному провадженні вбачається, що він знав [PERSON] приблизно з кінця 2020 року, оскільки познайомився з нею в магазині "АТБ", що знаходиться біля вул.Герохв УПА у м.Львові. В подальшому [PERSON] інколи дзвонила до нього, інколи вони бачились, відтак він їй допомагав. Згодом, коли він до неї телефонував, слухавку ніхто не знімав, тому він почав переживати, а оскільки [PERSON] неодноразово говорила, що вона перепише на нього свою квартиру, звернувся до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. За правилами ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Згідно із статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Норми статті 1277 ЦК України регламентують, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття зобов`язує орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Така заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. З цієї норми права випливає, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду - спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. З метою захисту цього законного інтересу законодавець передбачив положеннями ч. 5 ст. 1277 та ст. 1283 ЦК України, що спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою. Охорона спадкового майна здійснюється в інтересах територіальної громади з метою його збереження. Отже, вказаний охоронюваний законом інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є об`єктом судового захисту. Положення про перехід спадщини, визнаної судом відумерлою, у власність територіальної громади за місцем її відкриття також закріплено у нормі статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією, цім та іншими законами. Отже, у спірних правовідносинах органом місцевого самоврядування, через який територіальною громадою безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування, згідно з приписами ст. 2 Закону, є Львівська міська рада. Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. На момент звернення до суду із позовом, встановлений ч. 2 ст. 1277 ЦК України річний строк з часу відкриття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить померлій на праві власності, сплинув. З урахуванням вищенаведеного, вказана квартира належить до об`єкта відумерлої спадщини, що є підставою для виконання Львівською міською радою обов`язку звернення до суду з відповідною вимогою. Наведені обставини свідчать про наявність правових підстави для визнання відумерлою спадщини у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , належної за життя на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] , та передачі її у власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради. Аналіз статті 1277 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що для набуття майном статусу відумерлого, по-перше, необхідна відсутність спадкоємців, або ж їх відмова від прийняття спадщини. По-друге, звернення органу місцевого самоврядування до суду з відповідною заявою після спливу одного року з часу відкриття спадщини. І по-третє, статус відумерлого майна повинен бути встановлений відповідним судовим рішення. Лише за наявності хоча б однієї з вказаних умов, відсутності прямих спадкоємців, орган місцевого самоврядування набуває права звертатися до суду та брати участь в спорах щодо спадкування. Підстави обрання прокурором захисту інтересів держави в порядку позовного провадження. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Згідно із ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За п. 8 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою. Згідно із ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про визнання спадщини відумерлою в порядку окремого провадження є те, що під час вирішення цього питання не встановлено існування спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, [PERSON] заявив про свої права на майно, що залишилося після смерті [PERSON] , що свідчить про наявність спору про право власності. Разом з цим, відомостей про видачу свідоцтва про право власності немає. Щодо обґрунтування порушення «інтересів держави» суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень «інтересів держави» необхідно виходити з того, що ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає про порушення або загрозу порушення «інтересів держави», якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади (1), орган місцевого самоврядування (2) чи інший суб`єкт владних повноважень (3), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (4). Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку, що «інтереси держави» (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів). Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади є частинами одного цілого «інтересів держави», про які зазначено в ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади можуть збігатися повністю, частково, або навіть взагалі не пересікатися. Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст. 2 Закону місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. У ст. 6 Закону зазначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно з ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності міст. Статтею 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Таким чином, Львівська міська рада є органом, що представляє територіальну громаду м.Львова та здійснює від імені територіальної громади м.Львова повноваження щодо розпорядження майном комунальної власності. Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. З метою вирішення проблем із забезпечення населення житлом, а також поліпшення житлових умов використовуються, у тому числі, квартири, що перебувають у житловому фонді територіальної громади. Ураховуючи наведене, спрямованість прокурора у вказаній справі направлена на захист інтересів держави, оскільки існує загроза позбавлення можливості територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради передати вказану квартиру у власність або користування громадянам, які потребують отримання житла. Звернення прокурора з вказаною заявою до суду спрямовано саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання щодо права власності квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана загроза порушення інтересів держави та інтересів територіальної громади міста Львова свідчить про наявність «порушень інтересів держави» у розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність підстав для представництва. Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо передання у власність територіальної громади майна, яке становить відумерлу спадщину. У звязку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи, що набула спірне майно у незаконний спосіб. Таким чином, гарантії, передбачені ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Отже, у правовідносинах, що виникли, згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Львівська міська рада, є органом, що представляє територіальну громаду м.Львова та здійснює від її імені повноваження щодо розпорядження майном комунальної власності. Щодо обґрунтування неналежного здійснення захисту інтересів держави Львівською міською радою суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлює дві альтернативні групи умов, при наявності яких, прокурор наділений правом здійснення представництва в суді законних інтересів держави. Перша група альтернативних умов порушення або загроза порушення інтересів держави. Друга група альтернативних умов - захист цих інтересів (порушених, або щодо порушення яких існує загроза) не здійснює (1) або неналежним чином здійснює (2) орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (3). У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у звязку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини «...підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси...». Тобто виходячи з принципу «належного урядування» державні органи зобов`язані діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду. Таким чином, у силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення 14 інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Львівська міська рада відповідно до вимог ст. 2 Закону є органом, через який територіальною громадою безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування. Таким чином, у правовідносинах що виникли, саме Львівська міська рада є органом, уповноваженим здійснювати як захист порушених інтересів держави, так і захист порушених інтересів територіальної громади міста Львова. З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави прокуратурою на адресу Львівської міської ради скеровано лист від 01.12.2022 за вих. № 14.51/04-16-8034вих022, в якому викладено виявлені підстави для визнання відумерлою спадщини у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] . Львівська міська рада як орган, уповноважений здійснювати як захист порушених інтересів держави, так і захист порушених інтересів Львівської міської територіальної громади, повинна була вжити заходи до визнання спадщини відумерлою, зокрема шляхом пред`явлення відповідної позовної заяви. Разом з тим, листом Юридичного департаменту Львівської міської ради №2901-вих-11239 від 30.01.2023 прокуратуру поінформовано, що оскільки до Львівської міської ради не надходило жодної інформації щодо спадщини на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] та [PERSON] та відсутності спадкоємців після смерті останніх, до суду не зверталася. Отже, вищевказане свідчить про обізнаність органу місцевого самоврядування щодо наявності порушеного права та обов`язку до вжиття відповідних заходів, однак заходи спрямовані на захист порушених інтересів держави та Львівської міської територіальної громади представницьким органом тривалий час не вживаються. Згідно зі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. На виконання вимог, визначених ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Франківською окружною прокуратурою міста Львова попередньо, до звернення із цим позовом до суду, повідомлено Львівську міську раду як орган, що уповноважений представляти інтереси відповідної територіальної громади, щодо прийняття рішення про звернення до суду з позовом для здійснення представництва інтересів держави в особі Львівської міської ради, до [PERSON] про визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територіальної громади, доказом чого є лист від 09.06.2023 №14.51/04-14-4916вих-23. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦК України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Статтею 327 ЦК України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. З огляду на викладене у прокурора виникло не тільки право, але й обов`язок відреагувати на існуючий факт порушення інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом звернення до суду з цим позовом. Згідно статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Оскільки після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, з часу відкриття спадщини сплив один рік, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання квартири [ADDRESS] відумерлою спадщиною та передання її у власність Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради. Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь Львівської обласної прокуратури сплачений при поданні позову судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Outcome: approved