Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

адвокат Штефаняк І.І., представляючи інтереси позивача, звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 31 серпня 1996 року сторони зареєстрували шлюб, від якого у них народився, зокрема, син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що спільне життя сторін не склалося, оскільки вони мають різні характери, погляди на сімейне життя, що призводило до постійних сварок та втрати один до одного почуття любові, довіри та поваги. Зазначає, що понад два роки відповідач повернулася проживати до батьківського будинку, залишивши спільного сина на його виховання. Позивач намагався зберегти сім`ю, прагнув примиритися, шукав компромісів, проте всі наміри зійшли нанівець - відповідач не хоче зберегти сім`ю навіть задля дитини. При цьому зазначає, що шлюб існує лише формально. Крім цього представник вказує, що відповідач протягом часу окремого від дитини проживання, сином не цікавиться, взагалі не приймає жодної участі у його вихованні, навчанні, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не проявляє відносно сина ніякої материнської турботи, протягом цих двох років тільки декілька разів бачилася з сином. Натомість позивач, до його мобілізації до лав ЗСУ, завжди приводив сина до навчального закладу та забирав додому, постійно цікавився вихованням дитини, відвідував батьківські збори. Відтак представник вважає, що відповідач повністю самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків та свідомо нехтує такими, а тому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини. Також вказує, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів, а оскільки відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина, позивач також змушений заявити вимогу й про стягнення з відповідача аліментів. На підставі всіх наведених вище обставин просить позов задовольнити. У підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, попередньо подала заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутності, у зв`язку з виїздом за кордон, а саме у Чехію, при цьому позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечила проти їх задоволення. У підготовчому судовому засіданні представник органу опіки та піклування наданий органом опіки висновок з приводу позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав підтримала повністю, однак за наслідками підготовчого судового провадження залишила вирішення позову на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників підготовчого судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що 31 серпня 1996 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Порошківській сільській раді Перечинського району Закарпатської області, актовий запис № 09, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане вказаною сільською радою 31 серпня 1996 року. Також встановлено, що в даному шлюбі у сторін народився, зокрема, син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області 25 листопада 2019 року. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, згідно змісту позовної заяви спільно не проживають. Визнання позову відповідачем суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітньої дитини. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх спільної дитини, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав та визначення місця проживання малолітнього сина, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 153 цього Кодексу мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У частині першій статті 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.10.2019 по справі №640/2670/17. Так у судовому засіданні на підставі наданих суду доказів встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , виховується та навчається у Порошківському закладі дошкільної освіти, дитина активна як на заняттях, так і у повсякденному житті. З того часу як у серпні 2023 року батька призвали до лав ЗСУ дитина замкнулася, оскільки батько брав активну участь у житті дитини, приводив та забирав дитину із садочка, завжди відвідував батьківські збори, постійно цікавився досягненнями дитини та потребами навчального закладу. Натомість мати [PERSON] дитиною не цікавиться, у дитячому садочку була лише один раз. Відтак, визнаючи місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] , також приймає до уваги, що відповідач [PERSON] у поданій до суду письмовій заяві проти проживання сина з батьком не заперечувала, навпаки визнала позов; зі змісту позову встановлено, що дитина залишилася проживати з батьком ще з часу фактичного розірвання між сторонами шлюбних відносин, тобто двох років. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Також суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем та його представником доведено факт ухилення матері [PERSON] від виконання своїх материнських обов`язків відносно сина [PERSON] , оскільки остання зовсім не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її здоров`я, виховання, з дитиною не спілкується та проживає окремо від неї вже тривалий час, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток сина як складову виховання, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню. Що стосується висновку органу опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 741/03-10 від 26 жовтня 2023 року, відповідно до якого уповноважений орган вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини - сина [PERSON] , то суд, дослідивши його, приходить до наступного висновку. Так, згідно з ч. 5 ст. 19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з цим, відповідно до ч. 6 ст. 19 цього Кодексу суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як убачається з висновку органу опіки та піклування Т.Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 741/03-10 від 26 жовтня 2023 року, то такий ґрунтується лише на характеристиці, виданій старостою Порошківського старостинського округу, в якій зазначено лише про те, що [PERSON] одружена, громадський порядок не порушувала, до адміністративної відповідальності не притягалася, скарги та заяви на її поведінку до виконкому Т.Реметівської сільської ради не поступали, та довідці КНП «Перечинська лікарня» Перечинської міської ради, в якій вказано, що [PERSON] на диспансерному обліку в лікаря нарколога/психіатра не перебуває. Разом з цим, у ході розгляду даної справи було встановлено, що відповідач [PERSON] взагалі не бере ні матеріальної, ні будь-якої іншої участі у вихованні свого малолітнього сина [PERSON] ; на момент розгляду справи не спілкується з дитиною, у зв`язку з чим суд вважає, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам малолітньої дитини [PERSON] , а тому не погоджується з ним та не бере його до уваги в частині позбавлення батьківських прав. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини суд зазначає таке. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до загальних норм права обов`язок утримувати дитину шляхом виплати аліментів покладено на батьків, які проживають окремо від дитини (ст. 180, 181 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач просив суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи вимоги чинного законодавства України, обставини справи, майновий стан позивача, відсутність у суду відомостей про неможливість сплати відповідачем аліментів, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а відтак з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати в розмірі по 1 073,60 грн сплаченого судового збору за позовними вимогами про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав. Оскільки за позовною вимогою про стягнення аліментів позивач у порядку п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому такий у розмірі 1 073,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved