Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій, після збільшення позовних вимог, прохав суд стягнути з [PERSON] суму борну за розпискою від 16.06.2018 та додаткової угоди №2 від 22.05.2019 в сумі 3 975 000 грн., а також 3% річних суми боргу в розмірі 352 930,55 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.06.2018 він уклав договір позики грошових коштів з відповідачем [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] отримав у позику грошові кошти в розмірі 2 630 000 грн., що відповідає 100 000 доларів США, за курсом встановленим сторонами: 1 дол. США = 26,3 грн. відповідно до договору, повернення позики повинно бути здійснено в м. Харкові в термін до 31.05.2018 (включно). Грошові кошти за розпискою відповідач [PERSON] отримав під час складання розписки. 27.09.2018 між сторонами укладена додаткова угода №1 до договору позики грошових коштів від 16.06.2018, згідно з якою пункт 1 договору позики викладено в новій редакції, а саме те, що відповідач отримав у позику грошові кошти в сумі 3 360 000 грн., що відповідає 120 000 дол. США, за курсом встановленого сторона: 1 дол. США - 28 грн. пункт 2 договору викладено у новій редакції, відповідного до якого, грошові кошти повинні бути поверненні у строк до 31.05.2019 (включно). 22.05.2019 укладена додаткова угода №2 до договору позики грошових коштів від 16.06.2018, згідно з якою, пункт 1 договору викладено в новій редакції, а саме, що відповідач [PERSON] отримав у позику грошові кошти в розмірі 3 975 000 грн., що відповідає 150 000 дол. США. за курсом, встановленим сторонами: 1 дол. США - 26,5 грн. пункт 2 договору також викладено у новій редакції, відповідно до якого повернення позики повинно бути здійснено у строк до 31.03.2020 (включно). Оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повернув грошові кошти, позивач неодноразово звертався до нього стосовно повернення суми боргу, однак відповідач уникає вирішення даного питання у позасудовому порядку, тому [PERSON] звернувся до суду з позовом про повернення грошових коштів за договором позики та додаткових угод до нього, а також 3% річних за прострочення грошового зобов`язання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, довірив представляти свої інтереси адвокату Сисоєвій К.М. Представник позивача - адвокат Сисоєва К.М. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заяв, клопотань, відзив на позовну заяву не подавав. З огляду на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а також згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16 червня 2018 [PERSON] уклав договір позики грошових коштів з [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у позику гроші в сумі 2 630 000 грн., що відповідає 100 000 доларів США, за курсом, встановленим сторонами: 1 долар США = 26,3 грн. Також, відповідно до умов укладеного договору позики, повернення позики повинно бути здійснено в місті Харкові в термін до 31.05.2018 (включно). (а.с. 10). 27.09.2018 між сторонами укладена додаткова угода №1 до договору позики грошових коштів від 16.06.2018, згідно з якою пункт 1 договору позики грошових коштів викладено в новій редакції, відповідно до якої вбачається, що [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у позику гроші в сумі 3 975 000 грн., що відповідає 150 000 дол. США, за курсом, встановленим сторонами: 1 долар США = 26,5 грн. Відповідно до вказаної додаткової угоди пункт 2 договору позики викладено в новій редакції, відповідно до якої вбачається, що повернення позики повинно бути здійснено в місті Харкові в термін до 31 травня 2019 року (включно). 22.05.2019 між сторонами укладена додаткова угода № 2 до договору позики грошових коштів від 16.06.2018, згідно з якою пункт 1 зазначеного договору позики викладено в новій редакції. Відповідно до нової редакції пункту 1 договору вбачається, що [PERSON] , передав, а [PERSON] , отримав у позику гроші у сумі 3 975 000 грн., що відповідає 150 000 доларів США, за курсом встановленого сторонами: 1 долар США = 26,5 грн. Також викладено в новій редакції пункт 2 договору позики, відповідно до якого вбачається, що повернення позики повинно бути здійснено в місті Харкові в термін до 31 березня 2020 року. (а.с. 12). Вказані обставини підтверджуються договором позики від 16.06.2018, а також додатковими угодами до договору позики № 1, № 2, оригінали яких знаходиться у володінні позивача та безпосередньо були досліджений судом. Оскільки термін повернення позики сплинув 31 березня 2020 року, але відповідач [PERSON] позику не повернув, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення позики, а також стягнення з [PERSON] 3% річних. Суд зазначає, що відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч. 1 ст. 14ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638, 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Тобто, відповідно до положень ст.1046-1047 ЦК України підтвердженням факту передачі грошей є розписка і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до укладеного між сторонами договору позики та додаткових угод в пункті 3 вбачається, що відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] у позику грошові кошти в момент укладання угод, що засвідчується його підписом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст. 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання у відповідності до ст.599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як встановлено судом, оскільки не спростовано відповідачем, в установлений договором строк борг не повернув. Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 16.06.2018 та додатковими угодами №1 від 27.09.2018, №2 від 22.05.2019. Суд зазначає, що ст. 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1,2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч.4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 553 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц. Відповідно до додаткової угоди №2, якої викладено остаточну редакцію договору позики від 16.06.2018 вбачається, що [PERSON] отримав у позику 3 975 000 грн., що відповідає 150 000 доларів США, за курсом встановленим сторонами: 1 долар США=26,5 грн. З огляду на те, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики у національній валюті, яка відповідає 150 000 доларів США, за курсом встановленим сторонами в договорі позики та додаткових угодах, та враховуючи, що відповідач не повернув кошти за договором позики, суд дійшов висновку про стягнення борну в національній валюті, як того просить позивач у позовній заяві. За таких обставин, з огляду на те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань за договором позики від 16.06.2018, яка уточнена додатковими угодами №1 та №2, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу згідно якого, суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу за договором позики у розмірі 3 975 000 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 352 930,55 грн., нарахованих за період з 01.04.2020 по 17.03.2023, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, нараховуються виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.219 р. по справі №464/3790/16-ц. Отже, з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 16.06.2018, позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних. Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений позивачем на суму боргу за договором позики від 16.16.2018 в редакції, зазначеної в додатковій угоді №2 за період з 01.04.2020 по 17.03.2023, яка визначена у договорі у доларах США та гривні, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 352 930,55 грн. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено ч.2 ст.77 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача: заборгованість за договором позики в розмірі 3 975 000 грн.; 3% річних у розмірі 352 930,55 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжних доручень позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 13 420 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved