Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] та заборонити йому строком на шість місяців перебувати у місці спільного проживання з заявницею і їх донькою [PERSON] та наближатися на відстань менше одного кілометра до місця спільного проживання, що за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог у заяві зазначено, що заявниця перебувала у шлюбі з [PERSON] . З літа 2022 року [PERSON] у спілкуванні з заявницею вдавався до словесних образ, погроз та приниження, а у вересні 2022 року під час конфлікту він застосував до неї фізичну силу і завдав їй тілесних ушкоджень. У листопаді 2022 року заявниця разом з двома дітьми вимушено залишила спільне місце проживання та переїхала до своєї матері. У свою чергу [PERSON] забороняє заявниці без його дозволу користуватись речами спільного побуту, які зберігаються за місцем їх спільного проживання. Навесні 2023 року [PERSON] вчинив домашнє насильство відносно їх доньки, коли та хотіла взяти деякі особисті речі та одяг з квартири. Тож заявниця стверджує, що [PERSON] застосовував економічне, психологічне та фізичне насильство відносно заявниці та їх доньки. З метою уникнення у майбутньому домашнього насильства, забезпечення безпеки заявниці та їх дітей, вона звернулась до суду з даною заявою. [PERSON] заперечив проти вимог заявниці. Свою позицію обґрунтовує тим, що внаслідок погіршення стосунків та розірвання шлюбу між ним та заявницею остання за власним бажанням залишила їх місце спільного проживання і забрала з собою дітей. Вказує, що не заперечує існування конфліктних ситуацій, але категорично заперечує застосування ним будь-якого виду насильства до заявниці та їх спільних дітей. 25.09.2023р. судом відкрито провадження у справі. В судовому засіданні заявниця підтримала свої вимоги та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що стосунки з чоловіком погіршилися ще влітку 2022 року, коли вона разом з дітьми перебувала в Італії. Причиною непорозумінь були питання участі у матеріальному забезпеченні сім`ї. Чоловік примушував її працювати та переводити гроші на його банківський рахунок. З червня 2022 року чоловік припинив надання їй матеріальної допомоги і був проти її повернення в Україну. Коли вона на початку вересня повернулась в Україну, то між ними постійно були сварки та суперечки. Коли після однієї сварки чоловік побив її, то вона вирішила переїхати разом з дітьми до своєї матері, а він подав на розлучення. З того часу вона не може потрапити до їх квартири та вільно користуватись речами домашнього вжитку, бо чоловік цього не дозволяє, хоча квартира є їх спільною власністю. На теперішній час вона вимушена уникати спілкування та зустрічей з колишнім чоловіком, щоб запобігти конфліктним ситуаціям. Він залякує її, висловлює образи, стежить за нею. У спілкуванні з нею та дітьми колишній чоловік поводиться агресивно. На теперішній час вона з дітьми вже рік не має окремого житла, хоча є співвласником квартири, де зараз проживає колишній чоловік. Представник заявниці адвокат Єрьоменко В.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1052070 від 07.04.2023р., в судовому засіданні також підтримав вимоги заявниці та наполягав на їх задоволенні. Зауважив, що [PERSON] здійснював відносно своєї колишньої дружини та доньки психологічне, економічне та фізичне насильство. Додатково зазначив, що на теперішній час потреба у застосуванні обмежувального припису не втратила актуальності, оскільки існує високий рівень вірогідності того, що [PERSON] знову вдасться до застосування насильства у відкритій формі, якщо заявниця разом з дітьми будуть проживати з ним в одному помешканні. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у зв`язку з погіршенням стосунків з заявницею вона постійно провокує конфліктні ситуації, висловлює образи на його адресу. Під час сварки з заявницею, що мала місце 22.09.2022р., саме вона ударила його кулаком в обличчя, а він її не бив. 02.11.2022р. заявниця сама зібрала усі свої речі та переїхала жити до своєї матері. Він їй не перешкоджає користуватися квартирою, але вона не бажає там жити. З жовтня 2022 року по теперішній час вони спілкуються шляхом переписки у месенджерах та через доньку, щоб уникати конфліктних ситуацій. Коли їм щось треба з речей, то він допомагав збирати такі речі та перевозити їх. Конфліктна ситуація з донькою, коли та приїхала забрати додаткові речі, виникла через те, що він просив її не заходити до його спальні, але ніякого фізичного насильства до доньки він не застосовував, а це вона його вдарила та укусила за руку, чим завдала йому тілесних ушкоджень. Після 12.04.2023р. вони з заявницею взагалі не спілкувались, а з донькою він спілкувався один раз. На теперішній час він регулярно сплачує на користь заявниці аліменти на утримання дітей згідно судового рішення. Зауважив, що доводи заявниці про те, що він її переслідує та висловлює їй погрози є умисним спотворенням реальних обставин та маніпуляцією з боку заявниці. Просив суд відмовити у задоволенні вимог заявниці, оскільки він не вчиняв та не вчиняє ніякого насильства щодо колишньої дружини та їх доньки. Представники [PERSON] адвокати Нестеренко О.Ф. та Шевченко А.Г., які діють на підставі ордерів серії ВА №1062952 та СА №1065710 від 02.10.2023р., в судовому засіданні заперечили проти задоволення вимог заявниці. Зауважили на відсутності доказів вчинення [PERSON] домашнього насильства стосовно заявниці та доньки. Наполягали на відсутності об`єктивних причин та правових підстав для винесення обмежувального припису до [PERSON] , оскільки конфліктні ситуації мали місце рік та півроку тому, а отже застосування обмежувального припису є не актуальним і створюватиме невиправдане втручання у законні права та інтереси [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що 25.09.2023р. заявниця підвозила її на своїй машині додому з ресторану, де вони святкували день народження матері заявниці. В цей час їх наздогнав сірий автомобіль, номерний знак [NUMBER] , за кермом якого був чоловік з борідкою та в окулярах, на що заявниця повідомила, що це її чоловік. Він здійснив небезпечний аварійний маневр у їх бік притискаючи їх автомобіль до краю проїзної частини, що сильно налякало заявницю, бо могла статися ДТП. Додала, що зі слів матері заявниці їй відомо, що [PERSON] постійно залякує заявницю та висловлює на її адресу різні погрози. Заслухавши пояснення учасників справи та свідка, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] в період часу з 15.05.2004р. до 15.10.2008р. та з 15.12.2012р. до 23.12.2022р. перебували у зареєстрованому шлюбі і мають двох неповнолітніх дітей: донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . До 02.11.2022р. сторони разом з дітьми проживали у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Право власності на таку квартиру зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2013р. Оскільки квартира була придбана в період шлюбу, то вона є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] .. Заявниця та донька [PERSON] мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у такій квартирі, а [PERSON] зареєстрований у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Стосунки між заявницею та [PERSON] стали погіршуватись з червня 2022 року, внаслідок чого між ними відбувались конфлікти через відсутність взаєморозуміння та претензії матеріального характеру один до одного, що призвело до втрати почуття поваги один до одного. З вересня 2022 року за місцем спільного проживання між заявницею та [PERSON] регулярно мали місце суперечки та зауваження один до одного, що супроводжувалось взаємними образливими висловлюваннями та застосуванням фізичної сили. 22.09.2022р. о 22 год. 45 хв. [PERSON] звернулася за медичною допомогою до КНП «Третя Черкаська міська лікарня ШМД», де була оглянута черговим хірургом і в неї діагностовано закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забої м`яких тканин обличчя, забій грудної клітини. При огляді у неї були виявлені наступні тілесні ушкодження: травма голови зі струсом головного мозку, крововиливи обличчя, грудної клітки, верхніх кінцівок та правового стегна. Згідно висновку судово-медичної експертизи №02-01/649 від 23.09.2022р. за ступенем тяжкості відповідні тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я /а.с. 18-21/. Згідно довідки Черкаського РУП ГУ НП в Черкаській області від 21.10.2022р., [PERSON] 22.09.2022р. о 23 год. 37 хв. звернулась до управління патрульної поліції в Черкаській області з повідомленням про домашнє насильство фізичного характеру з боку свого чоловіка [PERSON] , що відбулося 22.09.2022р. за місцем їх проживання у помешканні за адресою: [ADDRESS] /а.с. 22/. У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу (судова справа №711/5124/22), за наслідками розгляду якого 22.11.2022р. Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення про розірвання шлюбу між сторонами. /а.с. 10-11/. 02.11.2022р. заявниця разом з дітьми переїхала жити до помешкання своєї матері за адресою: [ADDRESS] , - де проживає дотепер, що підтверджується актом від 21.02.2023р., складеним ОСББ «благовісна 421» /а.с. 31/. 04.11.2022р. [PERSON] звернулась до Черкаського міського центру соціальних служб, де уклала договір про надання соціальної послуги для отримання допомоги з питання подолання домашнього насильства та сприяння психосоціальної стабілізації /а.с. 33-35/. 12.04.2023р. близько 17 год. 30 хв. у квартирі за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та його донькою [PERSON] сталася конфліктна ситуація під час того, як донька збирала речі, які хотіла забрати. 12.04.2023р. о 17 год. 43 хв. [PERSON] зателефонував до поліції та повідомив, що донька поводиться неадекватно і провокує до бійки. Внаслідок таких подій працівниками поліції відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення від 12.04.2023р. за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За змістом протоколу [PERSON] вчинив відносно доньки [PERSON] фізичне та психологічне насильство, а саме на підвищених тонах спілкувався та відштовхував, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП /а.с. 36/. 12.04.2023р. [PERSON] звернувся до травматологічного пункту КНП «Третя Черкаська міська лікарня ШМД». При огляді у нього були виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів та саден лівої верхньої кінцівки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №02-01/314 від 13.04.2023р. за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень /а.с. 98, 104/. Після зазначеної події і до теперішнього часу стосунки [PERSON] з донькою [PERSON] значно погіршилися і вони вкрай рідко спілкуються. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.07.2023р. у справі №711/2709/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, але провадження у справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення /а.с. 37-38/. Натомість зазначене судове рішення не набрало законної сили, оскільки оскаржене [PERSON] в апеляційному порядку і на теперішній час апеляційне провадження не завершене. 05.05.2023р. за заявою заявниці було розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12023255330000564. За наслідками проведення досудового розслідування 19.06.2023р. прокурором Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури складений обвинувальний акт за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Згідно обвинувального акту [PERSON] обвинувачується у тому, що він 22.09.2022р. близько 19 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , - на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, підійшов до [PERSON] та наніс їй один прямий удар кистю правої руки в задню частину голови, в результаті чого остання впала та вдарившись об стілець, забила праве стегно. Після чого [PERSON] , тримаючи правою рукою [PERSON] за шию, ставши правим коліном на грудну клітку, наніс їй два бокових удари лівою рукою в область голови та ще близько п`яти хаотичних ударів обома руками по голові, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді травми голови зі струсом головного мозку, крововилив обличчя, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та крововилив грудної клітки, крововиливи верхніх кінцівок, крововилив правого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень /а.с. 23-30/. 12.06.2023р. [PERSON] направив заявниці листа з пропозицією поділу квартири за адресою: [ADDRESS] /а.с. 39/. На теперішній час між сторонами наявний спір щодо поділу спільного сумісного майна, який розглядається в судовому порядку. Згідно характеристики від 03.10.2023р., складеної головою ОСББ «Нижня Горова 115», [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання /а.с. 100/. З метою запобігання вчинення [PERSON] насильства щодо заявниці та їх спільної доньки, а також забезпечення можливості безпечного проживання у спільній квартирі, заявниця звернулась до суду з даною заявою та просить винести обмежувальний припис відносно колишнього чоловіка. Надаючи оцінку доводам учасників справи та встановленим обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України від 07.12.2017р. №2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон №2229) або Законом України від 08.09.2005р. №2866-IV «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків» (далі Закон №2866), на строк від одного до шести місяців. Домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №2229). Пункти 4, 14 та 17 статті 1 Закону №2229 визначають поняття економічного, психологічного та фізичного насильства. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону №2229). Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону №2229). Частиною 2 статті 3Закону №2229 визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Стаття 26 Закону №2229 визначає серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Справи про домашнє насильство неодноразово були предметом розгляду Верховного Суду. У справі № 404/5203/19 Верховний Суд у своїй постанові від 19.05.2020р., підтримуючи висновки судів попередніх інстанцій, зазначив, що доводи заінтересованої особи відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, попри наявні факти звернень до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, зареєстрованих у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт того, що особа не притягалась до юридичної відповідальності, не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. У справі № 754/11171/19 Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020р. частково не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, у тому числі через існування декількох відкритих кримінальних проваджень щодо заінтересованої особи за заявами заявниці, але відмовились задовольняти вимогу про встановлення дистанції, на якій особа має триматися від місця перебування заявниці. Верховний Суд зазначив, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом про запобігання домашньому насильству, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. У справі № 756/3859/19 Верховний Суд у своїй постанові від 05.09.2019р., погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що враховуючи положення Закону про запобігання домашньому насильству, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі наявний тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису. У цій справі також встановлено факт звернення заявниці з заявою до правоохоронних органів, на підставі якої у ЄРДР було зареєстроване відкрите кримінальне провадження. У справі №531/352/22 Верховний Суд у своїй постанові від 22.02.2023р. виснував, що відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений КПК України є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до статті 2 КПК України є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. У зв`язку з цим застосування такого інструмента як обмежувальний припис у цивільному процесі не вирішує завдання кримінального процесу, пов`язаного із покаранням кривдника. Разом з тим, застосування обмежувального припису як відповідного інструмента в межах кримінального провадження здатне виконати роль, відведену йому Законом про запобігання домашньому насильству. Тому у разі застосування цього інструмента в межах кримінального провадження відсутня необхідність для його застосування в межах цивільного провадження. Водночас стаття 194 КПК України та стаття 91-1 КК України не виключають за своїм змістом застосування частини восьмої статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству, тому застосування інституту обмежуючого припису не може бути обмежене межами кримінального провадження, КК України та КПК України. Тобто, постраждала особа може ініціювати застосування цього інструмента в одній з юрисдикцій на свій власний розсуд. Якщо обмежувальний припис не застосований в межах кримінального провадження, то він може бути застосований в межах ЦПК України як тимчасовий захід, який виконує захисну та запобіжну функцію. Доказування в обох випадках має відбуватись відповідно до вимог профільного процесуального кодексу. У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення. Метою та предметом доказування у кримінальній справі щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, є доведення факту вчинення цього злочину та встановлення поза розумним сумнівом вини кривдника у ньому (складу злочину), оскільки основною метою охорона прав і свобод постраждалої особи від злочину та запобігання злочину через покарання кривдника, а не тимчасовий захист постраждалої особи від ймовірного повторення домашнього насильства. Тому обставини, встановлені в межах цивільного процесу, та сам факт застосування обмежуючого припису згідно із процедурою ЦПК України не можуть мати вирішального значення для відповідного кримінального провадження. Також Верховний Суд у цій постанові вказав, що висновок про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису. Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19.05.2020р. у справі № 404/5203/19. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що між заявницею та її колишнім чоловіком наявний конфлікт інтересів та вкрай напружені стосунки, внаслідок чого при безпосередньому контакті вони не здатні стримувати свої емоції та належним чином контролювати свою поведінку та дії, що має наслідком відкриту форму психологічного насильства у вигляді словесних образ і приниженні. При цьому відповідні дії мають двосторонній характер, тобто як з боку заінтересованої особи в адресу заявниці, так і навпаки. Натомість судом встановлено, що окрім зазначених дій, [PERSON] зі свого боку допускав переслідування, залякування та інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення заявниці. Про це свідчить агресивне водіння поряд із заявницею, фіксування в нічний час місця паркування автомобіля, який перебуває у користуванні заявниці, спостереження за фактичним місцем перебування заявниці, зміст текстових повідомлень при переписках між заявницею, [PERSON] і їх донькою. Також суд вважає обґрунтованими доводи заявниці про те, що з боку [PERSON] мали місце прояви психологічного насильства на адресу їх доньки під час конфлікту, що відбувся у їх квартирі 12.04.2023р., що обумовило погіршення стосунків між [PERSON] та донькою. Також з огляду на досліджені судом докази суд доходить висновку про наявність у поведінці [PERSON] ознак економічного насильства відносно заявниці та їх дітей. Зазначене обумовлюється тим, що останні обмежені у вільному доступі до квартири, яка була місцем їх спільного проживання, а також обмежені у вільному доступі та користуванні речами побутового вжитку, які знаходяться у такій квартирі. В цьому контексті суд звертає увагу, що зазначена квартира є об`єктом спільної сумісної власності заявниці та [PERSON] , а отже вони мають рівний обсяг прав щодо такого житла. До того ж з такою квартирою пов`язане і право на житло їх двох неповнолітніх дітей. Тривалість шлюбних стосунків заявниці та [PERSON] , а також тривалість їх проживання у такій квартирі, свідчить що всі члени сім`ї мають тісний зв`язок з таким помешканням, яке є місцем зберігання усіх речей та майна побутового вжитку, яке було набуто за час спільного проживання. Разом з тим, на теперішній час заявниця та діти фактично обмежені у реалізації права на проживання у такій квартирі та користуванні речами і предметами побутового вжитку. Факт створення [PERSON] перешкод у вільному доступі та користуванні спільним речами і майном підтверджується тим, що він самостійно збирає необхідні заявниці та дітям речі, а не дозволяє їм це робити. До того ж і конфлікт [PERSON] з донькою, що мав місце 12.04.2023р., відбувся через те, що він з донькою не змогли порозумітись з приводу її можливості вільного переміщення по квартирі та можливості взяти необхідні їй речі. Обґрунтованими суд вважає і доводи заявниці про те, що з боку [PERSON] мали місце дії, які мають ознаки фізичного насильства стосовно неї та їх доньки. В цьому контексті суд звертає увагу, що на теперішній час відсутні належні документи, які підтверджують винуватість [PERSON] у завданні фізичного насильства до заявниці та їх доньки, оскільки відсутні судові рішення, які набрали законної сили і якими притягнуто заінтересовану сторону до юридичної відповідальності. Натомість наявність тілесних ушкоджень у заявниці, складення обвинувального акту відносно [PERSON] з обвинуваченням у нанесенні тілесних ушкоджень заявниці, конфлікт з донькою, який став підставою для складання правоохоронними органами матеріалів справи про адміністративне правопорушення за фактом домашнього насильства, після якого у [PERSON] також були наявні легкі тілесні ушкодження, свідчить про значний рівень прояву агресивної поведінки з боку [PERSON] , а також того, що фізичне насильство мало місце під час спільного їх проживання. Отже оцінюючи в сукупності обставини стосунків [PERSON] , заявниці та їх доньки, спосіб їх спілкування, особливості теперішнього влаштування свого проживання та життєдіяльності, суд доходить висновку, що поведінка [PERSON] відповідає в розумінні положень Закону №2229 ознакам статусу кривдника відносно заявниці та їх доньки, які стали жертвами домашнього насильства, і на теперішній час існує висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства у випадку сумісного проживання заявниці та заінтересованої особи з їх дітьми за місцем спільного проживання в одному помешканні. Суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме зміна місця проживання, звернення до правоохоронних органів не дали очікуваного результату, і до теперішнього часу до [PERSON] не застосовувалось ніяких обмежень його прав та свобод, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці. Визначаючи пропорційність, легітимність та виправданість застосування забезпечувального припису, про який просить заявниця суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 27.11.2019р. у справі № 753/23624/18 зазначив, що протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Аналіз практики ЄСПЛ стосовно порушеного заявницею питання свідчить, що питання можливості отримання та належного виконання обмежувальних приписів є тісно пов`язаним із позитивними обов`язками держави із забезпечення права особи не зазнавати катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження згідно зі ст. 3 ЄКПЛ, а також права на життя згідно ст. 2 та повагу до сімейного і приватного життя, зокрема фізичну і психологічну недоторканність особи, згідно ст. 8 ЄКПЛ. У справі № 754/11171/19Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020р. звертав увагу на необхідності оцінки судом пропорційності втручання у права та свободи особи при застосуванні обмежувального припису, вказуючи, що «Відповідно до практики ЄСПЛ будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, зокрема, заходи втручання мають бути передбачені національним законодавством (дивитись, наприклад, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» («Shchokin v. Ukraine», заяви № 23759/03 та № 37943/06, п.п. 50-51). При цьому таке втручання має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (дивитись, наприклад, рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» («SeryavinandOthers v. Ukraine», заява № 4909/04, п. 39). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак ч. 1 ст. 63 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у ст. 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим ч. 4 ст. 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Тому висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування обмежувального припису, за яким звернулась заявниця, не суперечить вимогам закону в цьому аспекті.» Таким чином, суд доходить висновку, що життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці як найвища соціальна цінність переважають над правом заінтересованої особи на її житло, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису. Здійснюючи оцінку співвідношення балансу законних прав та інтересів заявниці і заінтересованої особи у реалізації права на житло, суд бере до уваги, що спільне місце проживання (квартира) є об`єктом права спільної сумісної власності заявниці та [PERSON] .. Заявниця та її донька мають зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у такій квартирі, а [PERSON] за іншою адресою. Використання такого житла для їх спільного проживання створює загрозу повторного вчинення фізичного та психологічного насильства у сім`ї та протиправної поведінки кривдника відносно заявниці. Неповнолітні діти заявниці та [PERSON] проживають разом з матір`ю окремо від батька, а отже відсутність можливості у матері проживання у квартирі та збереження діючого порядку використання такої квартири для проживання та користування речами спільного побуту створює підґрунтя для продовження економічного насильства відносно заявниці та дітей. За таких обставин застосування обмежувального припису, про який просить заявниця, забезпечить практичну реалізацію законних прав та інтересів заявниці та двох неповнолітніх дітей на житло і частково тимчасово обмежить законні права та інтереси кривдника. Таким чином, враховуючи усі надані суду докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд, приходить до висновку, що наявні обґрунтовані ризики вчинення заінтересованою особою домашнього насильства щодо заявниці, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно заінтересованої особи [PERSON] , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Натомість суд доходить до висновку про достатність вжити заходи тимчасово обмеження прав [PERSON] строком на 3 місяці та заборонити наближатися до місця проживання заявниці на відстань 100 м. При цьому, суд звертає увагу, що відповідного періоду застосування обмежувального припису має вистачити для вирішення між учасниками справи майнових суперечок з приводу поділу спільного майна, визначення порядку користування таким майном, а також досягненню примирення у спілкуванні і рівноваги їх психо-емоційного стану. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial