Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

03 серпня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, не проведеного під час звільнення 13 липня 2020 року по день фактичного розрахунку 24 квітня 2023 року, сума якого становить 1\~142\~180,12 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі, які на час звернення до суду становлять 5\~000,00 грн., та судовий збір у розмірі 11\~421,80 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що згідно з рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2022 року по цивільній справі № 235/294/22 за позовом [PERSON] до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні», яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, було встановлено, що позивач з 12 квітня 2018 року працював на ТОВ «Краснолиманське». Звільнено було позивача 13 липня 2020 року відповідно до наказу по підприємству відповідача від 13 липня 2020 року №196к за власним бажанням, згідно ст. 38 КзПП України. Вищевказаним рішенням Красноармійського міськрайонного суду з відповідача на користь позивача було стягнуто: заборгованість по заробітній платі у розмірі 267 422,25 грн., без утримання з цієї суми податків та зборів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 98\~101,36 грн., з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів; судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, в розмірі 992,40 грн. Також, Красноармійським міськрайонним судом було встановлено, що на дату звільнення 13 липня 2020 року позивач на підприємстві відповідача працював, тому відповідно до статті 116 КЗпП України, підприємство повинно було провести в цей день остаточний розрахунок. Крім того, судом було встановлено, що середньоденний заробіток позивача складав 1 751,81 грн. Заборгованість за рішенням Красноармійського міськрайониого суду Донецької області була повністю виплачена позивачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» лише 24 квітня 2023 року. Беручи до уваги, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області було частково стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2020 року по 30 вересня 2020 року включно, посилаючись на статтю 117 КЗпП України позивач вважає, що має також право на стягнення з відповідача суми середнього заробітку за період з 01 жовтня 2020 року по 24 квітня 2023 року. За розрахунками позивача сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2020 року по 24 квітня 2023 року включно становить 1\~142\~180,12 грн. Крім того, на момент звернення до суду з даним позовом позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5\~000,00 грн. Враховуючи наведені обставини позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом. 05 вересня 2023 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» - Руденко А.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заявлені позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2022 року по справі № 235/294/22, з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] стягнуто: заборгованість з нарахованої, але не сплаченої заробітної плати, за жовтень - грудень 2019 року, січень - липень 2020 року в загальній сумі 267\~422,25 грн. (сума визначена з урахуванням утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2020 року по 30 вересня 2020 року включно в сумі 98\~101,36 грн. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. Судове рішення виконане 24 квітня 2023 року, що не заперечує і сам позивач. Після ухвалення цього рішення і звернення його до виконання відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і положення ст. 117 КЗпП України в такому разі застосовуватися не можуть. Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що положення ст. 116 та ст.117 КЗпП України передбачають право на отримання виплат, що мали місце після того, як сума була встановлена судом. Вважає, що у позивача немає права на отримання заявленої ним суми у цій справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. Судове рішення по справі № 235/294/22 виконано в повному обсязі. Законодавством України не передбачено виплату боржником середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період після вирішення спору судом. Наполягає на тому, що позов безпідставний, а тому не підлягає задоволенню. Порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено, у зв`язку з чим вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 жовтня 2020 року по 24 квітня 2023 року є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. На переконання відповідача, дії позивача направлені на безпідставне збагачення в судовому порядку. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 22 вересня 2023 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Позивач вважає зазначені представником відповідача у відзиві на позовну заяву доводи незаконними та необґрунтованими. 01 липня 2022 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та було внесено зміни у редакцію ст. 117 КЗпП, якою стягнення середнього заробітку обмежується не більш як шістьома місяцями. Тобто, починаючи з 19.07.2022 у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто починаючи з 01 жовтня 2020 року по 18 липня 2022 року включно. А, починаючи з 19 липня 2022 року - ще протягом шести місяців. У вказаній справі право позивача на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з ним, та водночас обов`язок відповідача здійснення такого розрахунку, виникли до набрання чинності Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року та викладу ст. 117 КЗпП у новій редакції. Враховуючи наведене вважає, що обґрунтованим є період затримки розрахунку із позивачем з 01 жовтня 2020 року, тобто з наступного дня після незначного періоду вже стягнутого за рішенням суду у справі № 235/294/2221, яким встановлено факт ненарахування та невиплати належних позивачу сум заробітної плати, по 18 липня 2022 року - день опублікування Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, та протягом ще шістьох місяців, починаючи з 19 липня 2022 року. Крім того, рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області середній заробіток було стягнуто за період з 14 липня 2020 по 30 вересня 2020 включно. А позовні вимоги у вказаній справи стосуються періоду починаючи з 01 жовтня 2020 року, що не суперечить нормам чинного законодавства та підтримується судовою практикою. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Але слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. У зв`язку з викладеним просив задовольнити заявлені позивачем у позовній заяві позовні вимоги з урахуванням висновків, зазначених у відповіді на відзив. Представник позивача - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав з урахуванням обставин, зазначених у відповіді на відзив. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, розгляд справи просив проводити без його участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 12 квітня 2018 року по 13 липня 2020 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське». Звільнений 13 липня 2020 року згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За період роботи на підприємстві відповідача у Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» перед [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі, яка у день звільнення [PERSON] 13 липня 2020 року виплачена йому не була, у зв`язку з чим у 2022 році [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Вищевказані обставини були встановлені у рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2022 року по справі № 235/294/22 (а.с. 11-13), яке набрало законної сили 18 квітня 2022 року, а тому вони не підлягають доказуванню на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2022 року по справі № 235/294/22 було частково задоволено позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 267\~422,25 грн., без утримання з цієї суми податків та зборів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 98\~101,36 грн., з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду, в розмірі 992,40 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави судовий збір в розмірі 2\~674,22 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2022 року по справі № 235/294/22 було виконано Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», 24 квітня 2023 року на рахунок [PERSON] було зараховано 366\~516,01 грн., що підтверджується звітом по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку [NUMBER] в валюті UAН, обслуговується в АТ «ПУМБ» Головний офіс м. Київ, власником рахунку є [PERSON] (а.с. 14). Звертаючись у серпні 2023 року до суду з даним позовом, [PERSON] просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 1\~142\~180,12 грн. (як вбачається з позовної заяви за період з 01 жовтня 2020 року до дня фактичного розрахунку - 24 квітня 2023 року). Надаючи оцінку доводам позивача суд виходить з наступних мотивів. Так, відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла на момент ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області рішення по справі № 235/294/22, тобто станом на 17 березня 2022 року, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Однак, як вже було зазначено вище, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме у розмірі 98\~101,36 грн. При цьому, Красноармійським міськрайонним судом Донецької області під час розгляду справи № 235/294/22 вже було надано оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами до моменту постановлення судом 17 березня 2022 року рішення та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме за той період та саме у такому розмірі, про який просив [PERSON] ,\~тобто в\~межах заявлених\~ [PERSON] \~позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що правові підстави для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] середнього заробітку за час\~затримки розрахунку\~при звільненні за період з 01.10.2020 року до постановлення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області рішення по справі № 235/294/22, тобто по 17 березня 2022 року, відсутні, оскільки вказане питання вже було предметом розгляду Красноармійського міськрайонного суду Донецької області в межах розгляду справи № № 235/294/22. Щодо правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем після постановлення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 17 березня 2022 року рішення по справі № 235/294/22 суд зазначає наступне. В обґрунтування позову як на підставу своїх вимог, пред`явлених до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», позивач посилався на частину 1 статті 117 КЗпП України. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто,\~починаючи з\~19\~липня 2022\~року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. При цьому, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення\~середнього заробітку\~за затримку\~розрахунку при\~звільненні лише 03 серпня 2023 року, тобто вже після набрання чинності Законом 2352-ІХ, та на теперішній час редакція статті 117 КЗпП України закріплює, що період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. Разом з цим, проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази у сукупності з встановленими обставинами по справі, суд приходить до переконливого висновку, що правові підстави для застосування статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем після постановлення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 17 березня 2022 року рішення по справі № 235/294/22, відсутні. Позивачем помилково обрано як підставу позову статтю 117 КЗпП України, оскільки в даному випадку після ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 17 березня 2022 року рішення по справі № 235/294/22 і звернення його до виконання, підстави для застосування до виниклих між сторонами правовідносини положень ст. 117 КЗпПУ відсутні. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах\~заявлених нею\~вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена статтею 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання (в даному випадку рішення суду, яке набрало законної сили), на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів з боржника або звернення стягувача з заявою про примусове виконання рішення суду до органів державної виконавчої служби, не виключає відповідальність боржника за порушення строків розрахунку за грошовим зобов`язанням, передбачену ст. 625 ЦК України. Невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» у період з 18 березня 2022 року по 23 квітня 2023 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2022 року справі № 235/294/22 є підставою для притягнення відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання (стягнення 3 % річних та інфляційних втрат), і не може бути підставою для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період, оскільки правовідносинам сторін щодо стягнення середнього заробітку була надана відповідна оцінка судом в процесі розгляду цивільної справи № 235/294/22. Враховуючи викладене,\~оцінивши наявні\~у справі\~докази та\~встановлені обставини,\~оскільки з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] вже було\~стягнуто середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні, а\~також беручи\~до уваги\~відсутність передбачених\~законом підстав для застосування статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем після ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 17 березня 2022 року рішення по справі № 235/294/22, суд приходить до висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. У позовній заяві позивачем було зазначено, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5\~000,00 грн. згідно договором про представництво та надання професійної правничої допомоги від 01 травня 2023 року. Разом з\~цим,\~згідно з\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи\~(зокрема\~і витрати\~на правничу\~допомогу),\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи наведене та той факт, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено у повному обсязі, усі понесені ним витрати на правничу допомогу покладаються на позивача. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 58 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 117 Кодексу законів про працю України, та

Outcome: dismissed