Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

26 травня 2023 року до Заводського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] , яка підписана його представником - адвокатом Балабан Н.І., до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, в якій позивач постановити рішення про позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , який народився [INFO] . Як на підставу позовних вимог посилається на те, що [PERSON] є інвалідом ІІІ групи та на даний час на її утриманні є малолітня дитина. Спільна дитина сторін, [PERSON] проживає з позивачем, навчається в ліцеї №42. Вони проживають разом з його мамою - [PERSON] в квартирі, яка їй належить та має усі зручності для дитини. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться її життям, не відвідує вдома, в дитячому дошкільному закладі, в школі. Через це позивач змушений звернутись до суду. Після розірвання шлюбу у відповідачки народилась дитина 22.12.2022. 12 червня 2023 року відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 10 серпня 2023 року надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без її участі. Також зазначила, що позов визнає, оскільки за станом здоров`я не може займатись вихованням та утриманням сина - [PERSON] . 10 серпня 2023 року надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без його участі, позов просить задовольнити. 01 вересня 2023 року надійшла заява представника органу опіки та піклування, в якій вона просить розглянути справу без її участі, долучає висновок органу опіки та піклування та соціально-психологічний висновок. 13 вересня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву, підтвердила обставини, викладені в позові. Просила задовольнити позов. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи суд приходить до такого. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована ) та частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена у статті 80 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, то вони можуть бути позбавленні батьківських прав. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] [PERSON] зареєстрований за однією адресою з батьком - [ADDRESS] (Витяг з реєстру територіальної громади від 04.05.2023, Витяг з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 08.06.2023). [PERSON] є інвалідом ІІІ групи (довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12ААВ № 649633) та проживає за адресою: [ADDRESS] (довідка переселенця 4803-7501643427). 13.05.2023 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. посвідчено заяву [PERSON] про її згоду на позбавлення батьківських прав відносно сина - [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться дитиною. Однак, відповідно до висновку органу опіки та піклування, складеному 01.09.2023, з початком військової агресії рф на території України, батько був мобілізований до лав Збройних Сил України, тому з лютого 2023 року мати забрала дитину на своє виховання. Дитина мешкає з матір`ю, вітчимом, молодшим братом, для нього створені належні умови проживання. Дитина знаходиться на обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6», проходила курс реабілітації в КПН Миколаївський обласний будинок дитини», мати водила дитину до закладу, виконувала всі призначення лікарів. [PERSON] з дитинства має ІІІ групу інвалідності за захворюванням, яке, з її слів, викликає параліч кінцівок, тому в будь-який час її здоров`я може погіршитись. У зв`язку з цим вона нотаріально засвідчила заяву в якій не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, оскільки вважає, що це допоможе батькові звільнитися з військової служби та займатися вихованням сина. Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] . Відповідно до соціально-психологічного висновку № 29934/74.01-16/23-2 від 29.08.2023, [PERSON] як свою сім`ю сприймає себе, маму, вітчима [PERSON] , брата. Стосунки з матір`ю є емоційно комфортними, довірливими. Для [PERSON] є важливим, що мама з ним грається, піклується про нього. З боку матері відчуває любов, підтримку, зацікавленість його життям. Любить проводити час разом. Відчуває тривогу, спостерігаючи конфлікті стосунки між біологічними батьками. Наведені висновки свідчать про те, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини в матеріалах справи відсутні. За встановленими у справі обставинами, стан здоров`я відповідача не перешкоджає їй належним чином займатись сином, створювати йому належні умови для виховання та розвитку, піклуватись про його здоров`я. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, оскільки це порушує права дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Враховуючи встановлені обставини справи, а саме те, що дитина має прив`язаність до матері і присутність матері є важливим для нього, мати піклується про нього, для дитини створені належні умови проживання, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав матері не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Outcome: dismissed