Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

Орган опіки та піклування Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав. На обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідачка безвідповідально відноситься до своїх доньок, [PERSON] та [PERSON] , не цікавиться їх життям, розвитком та станом здоров`я, неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності, своєю поведінкою створила небезпечну обстановку та наявність ризику для життя і здоров`я неповнолітніх дітей, що свідчить про те, що [PERSON] не усвідомлює, що її поведінка може призвести до негативних наслідків для життя та здоров`я дітей. Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 05.07.2023 встановлено, що на момент виїзду комісії [PERSON] лежала в ліжку, не реагувала на запитання, а мати дитини не надала пояснення про стан доньки. [PERSON] повідомила, що її сестра не встає з ліжка орієнтовано з 15 червня 2023 року, мати відмовляється від госпіталізації дитини та подальшого обстеження лікарями та веде себе агресивно. Рішенням виконавчого комітету Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області затверджено висновок про доцільність відібрання неповнолітніх дітей від їх матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, оскільки даним висновком встановлено, що відповідач не здійснює належного догляду за дітьми, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не звертається за наданням їм медичної допомоги та перешкоджає в наданні такої допомоги, виганяла дитину з дому, чинить домашнє насилля психологічного характеру щодо своїх дітей. Відповідно до рішення виконавчого комітету Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області № 88 від 14.07.2023 неповнолітніх доньок відібрано від їх матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав, за адресою: [ADDRESS] , та тимчасово влаштовано до КНП «Волочиська багатопрофільна лікарня». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що діти на даний час передані під опіку батька, просила суд задовольнити вимоги повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01 вересня 2006 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06 березня 2008 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 05.07.2023, встановлено, що на момент візиту до сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] з неповнолітніми доньками [PERSON] та [PERSON] і бабусею [PERSON] . Молодша донька [PERSON] знаходилася в ліжку, не реагувала на запитання, які їй ставилися. Мати не надала пояснень про причини перебування дитини в ліжку. Зі слів старшої сестри [PERSON] [PERSON] не встає з ліжка орієнтовно з 15.06.2023. Мати відмовляється від госпіталізації дитини та подальшого обстеження відповідними медичними спеціалістами, вела себе агресивно. В актах проведення оцінки рівня безпеки дитини від 14.07.2023 відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , встановлено наступне: старша донька [PERSON] здійснила виклик на номер 102 і повідомила що їй загрожує небезпека. Зі слів бабусі мати вдарила доньку та вигнала з будинку. В дитини спостерігалися такі поведінкові ознаки як страх та мовчазність, дитина здорова, охайна, але особисто просить про допомогу, так як мати здійснює над нею фізичне насилля. В коментарях спеціаліста значиться, що мати проявляє агресивну поведінку, через що у дитини з`являється тривожність, а також те, що спостерігаючи за матір`ю можна зробити висновок, що мати потребує допомоги психолога і її агресивна поведінка загрожує життю та здоров`ю дітей. Стосовно молодшої доньки [PERSON] зазначено, що вона не йде на контакт, одягнена в брудний одяг, лежить у ліжку, ні на кого не реагує, замкнута. В коментарях спеціаліста зазначено, що мати веде себе агресивно, перебуває «не в собі», категорично проти госпіталізації молодшої доньки для подальшого її обстеження. У [PERSON] спостерігається замкнутість, на звертання реагує рухом голови та у зв`язку з тим, що є загроза для життя і здоров`я дитини - потрібно негайно вилучити дитину в медичний заклад. Також, у висновку виконавчого комітету Війтовецької селищної ради, як орган опіки та піклування, про доцільність відібрання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав вказано, що мати - [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, має низький рівень виховного потенціалу, морально не стабільна, не виявляє інтересу до внутрішнього світу власних дітей, не спілкується з дітьми в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення. Діти не знаходять спільної мови з матір`ю. Також підтверджено обставини, які зазначені у актах проведення оцінки рівня безпеки дитини від 14.07.2023 відносно неповнолітніх доньок. Після відібрання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] від матері - дітей розміщено в дитяче відділення КПП «Волочиська багатопрофільна лікарня» та надано медичну допомогу. Після чого, [PERSON] було госпіталізовано на лікування за згодою батька, оскільки мати не надавала згоду, а старша донька [PERSON] поїхала до батька для подальшого проживання та навчання. Вказані факти також підтверджуються показаннями свідка [PERSON] , що був допитаний в судовому засіданні. Відповідно до статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, суд може постановити таке рішення у випадку, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. З огляду на зазначене, судом відзначається, що підставою відібрання дітей без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дітей обстановки: їх життю, здоров`ю і морального виховання. Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, отже, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналізуючи доводи позивача, якими обґрунтовуються позовні вимоги щодо підстав відібрання неповнолітніх дітей від матері через загрозу їх здоров`ю та життю у випадку залишення дітей з матір`ю, судом відзначається, що зазначені обставини знайшли своє підтвердження, оскільки в матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать про агресивну поведінку матері по відношенню до своїх доньок і що відповідач свідомо й систематично не виконувала своїх обов`язків щодо виховання та розвитку дітей. Враховуючи вищевикладене, суд, виходячи з інтересів дітей, вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог, оскільки залишення неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] безпосередньо на опікування матері може бути небезпечним для життя і здоров`я дітей. Під час звернення до суду, позивач звільнений від сплати судового збору, який відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved