Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. В обґрунтування позову зазначено, що з жовтня 2017 по листопад 2019 року позивач та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.10.2020 року було визнано спільною частковою власністю набутого за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб «Chery», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору. Однак, вищевказаний автомобіль перебуває в користування відповідача, який є неподільним, тому на користь позивача доцільно стягнути 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на її частку. У зв`язку з чим, просить суд визнати за нею та [PERSON] за кожним окремо право власності на 1/2 частку транспортного засобу «Chery», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору; стягнути грошову компенсацію з [PERSON] на користь [PERSON] вартість однієї другої частини автомобіля в сумі 80000,00 грн. та залишити зазначений автомобіль у власності [PERSON] , та стягнути з відповідача судові витрати. Заяви та клопотання сторін. Позивач надала заяву про слухання справи у її та представника відсутність. Відповідач не з`явився в судове засідання, повідомлений належним чином, надав до суду відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає. Позивач у 2020 році вже зверталась до відповідача з вимогами про поділ спільного майна подружжя, тобто з тих самих підстав і про той самий предмет. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, визнано спільною частковою власністю набутого за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб «Chery», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору. В задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації відмовлено. Постановою Донецького апеляційного суду від 05.02.2021 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15.10.2020 року залишено без змін. Крім того, [PERSON] просить залишити за собою 1/2 частку зазначеного транспортного засобу та при цьому отримати від нього компенсацію за свою частку, однак в розумінні ст. 364 ЦК України, право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Також не згодний з заявленою сумою грошової компенсації у розмірі 80000 грн. за 1/2 частку спірного транспортного засобу, оскільки враховуючи амортизацію та експлуатаційний ізнос автомобіля, ринкова вартість даного автомобіля на теперішній час є нижчою ніж зазначено позивачкою у позові. Просить суд закрити провадження по зазначеній справі. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 21.04.2021 р. суддею Переясловською Ю.А. було відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. Ухвалою від 31.08.2021 р. суддя Хацько Н.О. прийняла цивільну справу до свого провадження, розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні. Ухвалою від 17.01.2022 р. суддя Хацько Н.О. закрила провадження по зазначеній цивільній справі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.12.2022 року, ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 17.01.2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 27.01.2023 року суддя Хацько Н.О. прийняла позовну заяву до розгляду, призначено судовий розгляд в спрощеному провадженні. Ухвалою суду від 24.02.2023 року суддя Хацько Н.О. заяву про самовідвід по зазначеній справі задовольнила. Ухвалою суду від 24.02.2023 року суддя Владимирська І.М. прийняла цивільну справу до провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 25.10.2023 року суддя Черков В.Г. прийняв до провадження цивільну справу, розгляд справи призначено за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] є власником автомобіля «Chery», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору. Згідно рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна задоволено частково. Визнано спільною частковою власністю набуте під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб «Chery», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Згідно постанови Донецького апеляційного суду від 05 лютого 2021 року рішення Селидівського міського суду Донецької області залишено без змін. Згідно звіту про незалежну оцінку об`єкта колісного транспортного засобу від 16.06.2020 року, ринкова вартість автомобіля Chery Е5, тип - загальний легковий седан - В, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , на дату оцінки складає 158 097,00 без ПДВ. Таким чином, вартість 1/2 частини вказаного автомобіля становить 79 048,50 грн. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є обґрунтованою і підлягає частковому задоволенню. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Враховуючи вищевикладені обставини, те, що сторони за час спільного проживання придбали автомобіль марки «Chery», що також встановлено рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2020 року, тому суд приходить до висновку, що зазначений автомобіль підлягає поділу по 1/2 частки за кожним із сторін. Статтею 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Правовідносини, в яких позивач просить припинити своє право власності у спільному майні з виплатою компенсації за своє право на частку в майні регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виходячи з аналізу зазначеної норми у взаємозв`язку з положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України, суд дійшов висновку, що передбачене частиною другою статті 364 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки у майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Спірний автомобіль є неподільною річчю, оскільки виділити в натурі будь-яку його частку неможливо, позивачка згодна на отримання компенсації за її частку та перебування автомобіля у володінні відповідача. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У постанові від 25 травня 2020 року у справі №347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля, як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди. Суд, не приймає доводи відповідача стосовно суми грошової компенсації, а саме те, що ринкова вартість транспортного засобу на теперішній час є нижчою ніж зазначено позивачем, оскільки він не надав до суду належних та допустимих доказів щодо підтвердження своїх доводів, а також до суду не надано жодних клопотань щодо проведення експертизи стосовно спірного автомобіля. Як встановлено судом, спірний транспортний засіб перебуває у фактичному користуванні відповідача, а також те, що автомобіль є неподільною річчю, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості своєї частки, і як наслідок, припинення її права власності на спірний автомобіль. Отже, з огляду на неможливість одночасного володіння співвласниками спірним майном, суд визначає про необхідність відповідної матеріальної компенсації позивачу з урахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи. При стягненні грошової компенсації суд враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників, а також те, що реалізація норми частини другої статті 364 ЦК України не порушить права відповідача та не завдасть йому шкоди. Враховуючи зазначене, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні правомірними, такими що відповідають способу захисту прав та інтересів позивача, однак згідно звіту про оцінку майна вартість 1/2 частки автомобіля складає 79 048,50 грн., тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial