Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що його мати [PERSON] , яка померла [INFO] , була власником житлового будинку [ADDRESS] . Зазначає, що на момент смерті останньої в даному житловому будинку позивач проживав разом з сім`єю. Вказує, що він є єдиним спадкоємицею після смерті матері, однак звернувшись до ДНК, для відкриття спадкової справи йому було відмовлено, так як в покійної були відсутні правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок. Тому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок літера А, сарай літ. Б та огорожу у [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач заявлені ними вимоги підтримав у повному обсязі. Представник Свалявської міської ради просила розгляд справи проводити за наявними в матеріалах такої документами (а.с.19-30). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Наявність родинних відносин між позивачем та покійною [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.01.1996 року (а.с. 8). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.02.2013 року, [PERSON] померла [INFO] , актовий запис № 5 (а.с.9). Як убачається з довідки виданої Свалявською міською радою № 159 від 02.08.2021 року, [PERSON] до дня смерті, [INFO] , була головою дворогосподарства за адресою [ADDRESS] , (а.с.10). Згідно технічного паспорту (Інвентаризаційна справа №1376/2022 від 07.12.2022 року)) на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , такий складається з «А» - житловий будинок; «Б» - сарай; «1» - огорожа. Його вартість, відповідно до довідки від 07.12.2022 року № 807, становить 85 051,00 грн. (а.с.7, 11-15). Вищезгадані обставини стверджуються відповідними документами і ніким не оспорюються. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і погодженою 15.01.1966 року із Верховним Судом УРСР, було встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать, зокрема, громадянам на праві особистої власності (п.п. 2, 4); будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації (п. 6); при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в Інструкції, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам, з метою їх подальшої реєстрації, а при відсутності таких книг необхідних для реєстрації питання вирішуються в кожному окремому випадку за заявою зацікавленої особи з проведенням відповідного обстеження і якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, вирішується питання про оформлення права власності (п.п. 10, 20). Таким чином, на час будівництва житлового будинку, з урахуванням також положень ст. 4 ЦК Української РСР (1963 року), реєстрація права власності на нього не вимагалася, як докази належності будинку певній особі могли бути прийняті документи, що не були передбачені Додатком №1 до згаданої Інструкції від 31.01.1966 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його спадкодавцю на час його смерті ніким не оспорюється. \~ \~ \~ \~ Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом від 17.07.97 № 475/97-ВР, передбачено право фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Згідно з нормою ст. 319 цього кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити з своїм майном,

Outcome: approved