Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Лях Р.М. звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути із останнього на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 7939,00 грн, з яких: 5500,00 грн - основного боргу; 446,03 грн - пені; 1717,22 грн - інфляційних збитків; 275,75 грн - 3% річних, а також витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. В обґрунтування позову зазначив, що 20.11.2020 року позивачем було надано відповідачу позику у розмірі 5500,00 грн. Відповідач [PERSON] власноруч склав та підписав розписку про отримання позики, в якій зобов`язувався повернути вищевказані кошти в повному обсязі в строк з 06.09.2017 року до 01.06.2021 року. Наявним у позивача оригіналом розписки підтверджується факт отримання Відповідачем коштів за договором позики. З настанням терміну 01.06.2021 року відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на повернення позики, чим порушив строки повернення суми коштів, передбачені ч.1 ст.1049 ЦК України. Позивач не вбачає інших шляхів вирішення спору, окрім того, як звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.04.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також у даній ухвалі зазначено строк протягом якого відповідач має право подати відзив на позовну заяву. Представник позивача [PERSON] - адвокат Лях Р.М. у судове засідання не з`явився, подав заяву, зареєстровану судом 06.10.2023 року за вх.№9604, про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Проти прийняття заочного рішення по справі не заперечують. Відповідач [PERSON] повторно у судові засідання призначені на 11.05.2023, 20.06.2023, 09.08.2023, 11.09.2023, 04.10.2023 та 09.11.2023 року, не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в розумінні положень п. 2 ч. 7, та п. 4 ч. 8 п.11 ст. 128 ЦПК України, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.39, 48) та повернуті конверти на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.40, 69, 70, 75, 76) «за терміном зберігання» (а.с.62). Крім того, повідомлявся шляхом поміщення оголошення на веб-сайті судової влади України про виклик відповідача в судове засідання, при чому з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Відзив на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від відповідача не надходили, тим самим, судом відзначається, що відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні та на надання суду пояснень та доказів на обґрунтування своєї позиції щодо заявлених позивачем позовних вимог. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 30.11.2020 року [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] виданий Маловисківським РВ УМВС України в Кіровоградській області 23.02.2006 року, склав розписку про отримання грошей у борг (боргову розписку), відповідно до змісту якої підтвердив, що взяв у борг у [PERSON] , [INFO] , п`ять тисяч п`ятсот гривень «5500 грн». Зобов`язався повернути дану суму до 01.06.2021 року. Повертати борг буде щомісячно. До даної розписки додає копію паспорта та копію водійського посвідчення. Зазначив, що розписка написана без фізичного або морального впливу, має юридичне значення в судових та правоохоронних органах (а.с.9). Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Маловисківським РВ УМВС України в Кіровоградській області 23.02.2006 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12) Згідно карти фізичної особи - платника податків [PERSON] одержав ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с.10). Відтак, суд приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні правовідносини, що походять з договору позики, нормативне регулювання яких визначене параграфом 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16-ц, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц, від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16-ц. Факт отримання відповідачем коштів за договором позики підтверджується наявною у позивача оригіналом розписки відповідача. Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останніх у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання відповідачем не виконані. Оцінюючи зміст зазначеної розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідно до якого відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в розмірі 5500,00 грн до 01.06.2021 року. Суд враховує також ту обставину, що відповідач отримав судову повістку, копію ухвали, копію позовної заяви з додатками, при цьому до суду не з`явився, заперечень стосовно даного позову не подав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, судом установлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, та враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми основної заборгованості за договорами позики в розмірі 5500 грн. 00 коп. Щодо позовних вимоги про стягнення з відповідача суми нарахованих 3-% річних в розмірі 275 грн. 75 коп. та інфляційних збитків в розмірі 1717 грн. 22 коп., суд відзначає наступне. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у Постановах Верховного суду. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. При цьому, суд зауважує, що на час звернення позивача з даним позовом до суду та його судовий розгляд відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики від 30.11.2020 року, на підставі чого позивач за порушення відповідачем строків повернення боргу звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з вимогою про стягнення з відповідача 3% річних, пені та інфляційних витрат. Інший розмір процентів у випадку прострочення грошового зобов`язання сторонами у договорі позики (розписці) не визначено, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Тому, 3% - річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 днів у році. Саме така правова позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Загальна сума заборгованості становить 5500,00 грн. Як вбачається, із розрахунку в частині нарахування 3% - річних, наданого позивачем у позовній заяві, останній зазначає суму заборгованості 5500,00 грн. та вказує кількість днів простроченого платежу - 610, із 02.06.2021 року по 01.02.2023 року, (5500,00 грн. (загальна сума заборгованості) Х 610 (кількість днів простроченого платежу) Х 3/100/365= 275,75 грн.), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а тому судом береться до уваги зазначена кількість днів простроченого платежу саме з 02.06.2021 року на загальну суму заборгованості - 5500,00 грн. Отже, сума, яка підлягає стягненню з відповідача щодо нарахованих 3% - річних становить 275,75 грн. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. Суд приймає розрахунок позивача у позовній заяві щодо суми нарахованих інфляційних втрат, що становить 1717 грн. 22 коп. За розрахунком, сукупний індекс інфляції = 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 109,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% = 131,222% (за період червень 2021- грудень 2022). Інфляційні нарахування = 5500,00 (сума боргу) х 131,222% (сукупний індекс інфляції)/100%-5500,00 грн (сума боргу) =1717,22 грн. Суд вважає, що позивач правильно визначив порядок розрахунку суми інфляційних збитків. Отже, вимога про стягнення інфляційних нарахувань від простроченої суми боргу в розмірі 1717,22 грн, підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог в частині стягнення пені суд враховує таке. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Разом з тим, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Тобто дія вказаного Закону, на який посилається позивач, розраховуючи пеню, на спірні відносини не поширюється. Крім того, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що позивач просить стягнути пеню в розмірі 446 грн. 03 грн. за період з 02.06.2021 по 22.07.2021 року, з 23.07.2021 по 09.09.2021 року та 10.09.2021 по 01.12.2021 року, виходячи з суми основного боргу за договором позики від 30.11.2020 року в розмірі 5500,00 грн. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18) висловила думку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Крім того, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові зводяться до того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст 1050 ЦК України. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Також, Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. У постанові від 25травня 2021 року у справі №149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду мала відповісти на два ключові питання: 1) чи правомірно у договорі позики визначати плату за користування нею у твердій сумі? 2) чи можна нараховувати проценти за користування коштами у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України з настанням терміну повернення позики і після цього? Вирішила, що відповідь на перше питання «так», а на друге «ні». За результатом перегляду справи№149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду не відступала від своїх висновків, викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. З врахуванням вищезазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, враховуючи, що договір позики був укладений між сторонами 30.11.2020 року, строком до 01.06.2021 року, нарахування позивачем пені поза межами строку дії договору позики, суперечить правовій позиції Верховного Суду, а відтак в цій частині вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 02.06.2021 року по 01.12.2021 року в розмірі 446,03 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 1013,27 грн. (1073,60 грн х 100 : 7939,00 грн = 13,52 %, 7492,97 х 13,52 % = 1013 грн 04 коп.), що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial