Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся представник [PERSON] адвокат Сизько Д.Б. з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] за життя на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер у віці 55 років, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноші Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області був складений актовий запис № 125. Оскільки за свого життя [PERSON] заповіту не склав, після його смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої ввійшла вказана вище квартира. До кола спадкоємців, які закликались до спадкування після смерті [PERSON] входять: [PERSON] - спадкоємець першої черги, який є сином померлого [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] ; [PERSON] - спадкоємець першої черги, яка є дружиною померлого [PERSON] . Але на час смерті [PERSON] його син, [PERSON] , уже помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, відповідно до якого [PERSON] помер [INFO] . Згідно з нормами ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Як вбачається з свідоцтва про народження, [PERSON] є сином [PERSON] . Таким чином, оскільки на момент відкриття спадщини після смерті діда позивача, батька позивача, уже не було в живих, то на підставі ст. 1266 ЦК України позивач фактично отримав можливість спадкувати після смерті [PERSON] за правом представлення. Отже, після смерті [PERSON] до спадкування мали закликатись спадкоємці першої черги, в число яких входять відповідач [PERSON] - дружина [PERSON] та [PERSON] - син [PERSON] та спадкоємець за правом представлення. [PERSON] , в інтересах свого неповнолітнього на той час сина [PERSON] , виявила намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] , в зв`язку з чим 05.06.2009 звернулася до державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . Заяву зареєстровано 05.06.2009 та відкрито спадкову справу № 147/2009. Вже в ході оформлення права на спадщину позивачем було з`ясовано, що намір успадкувати майно померлого виявила також його дружина - [PERSON] , яка має оригінали правовстановлюючих документів на майно, що входить до спадкової маси, але позивачу чи нотаріусу ці документи надати відмовляється. 15 жовтня 2021 року позивач звернувся до державного нотаріуса Черкаської районної державної нотаріальної контори, в порядку заміщення державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори, Чуй Н.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку спадкового майна. 15 жовтня 2021 року державний нотаріус видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій вказала, що неможливо видати свідоцтво про право на спадщину, так як відсутні будь-які правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] . На підставі викладеного вище, позивач просить суд визнати за ним в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 01.11.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач [PERSON] 08.12.2021 подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. 03 вересня 1987 року рішенням Золотоніського районного народного суду у справі №2-297/1987 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який мав місце реєстрації в органах ЗАГС в м. Золотоноша Черкаської області 13.05.1978, актовий запис 91. Після розірвання шлюбу [PERSON] познайомилася влітку 1988 року із [PERSON] та мала з ним тривалі стосунки. З початку січня 1989 року вони почали проживати спільно та вести спільне господарство у кооперативній квартирі [ADDRESS] , яка була збудована житлово-будівельним кооперативом №5 м. Золотоноша. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99). Про утворення особами сім?ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17 від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц). Слід вказати, що на початку січня 1989 року [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] (від першого шлюбу) переїхали до кооперативної квартири [ADDRESS] , де відповідач фактично проживає до цього часу. З моменту переїзду до новозбудованої квартири [PERSON] почала спільно проживати на одній житловій площі із [PERSON] та вести спільне господарство, утримувати житло, проводити там необхідні ремонтні (опоряджувальні) роботи. Саме з 1989 року [PERSON] , яка працювала продавцем в універмазі та отримувала заробітну плату, почала приймати активну участь у спільних витратах щодо виплати вартості паю на придбання кооперативної квартири у Золотоніського ЖБК №5, також фінансувала ремонтні роботи в квартирі нарівні із [PERSON] (придбавала шпалери, фарбу, штори, різноманітних кухонний інвентар тощо), а також слідкувала за своєчасною сплатою житлово-комунальних послуг на утримання житла з 1989 року і по даний час. Загалом [PERSON] та [PERSON] проживали сумісно однією сім?єю без реєстрації шлюбу з січня 1989 року і до травня 2001 року (коли офіційно було зареєстровано шлюб). У реєстраційних відомостях ЖБК №5 відображено факт проживання за вказаний період відповідача та її дітей у кооперативній квартирі [ADDRESS] . При цьому, доказом праці та отримання заробітної плати [PERSON] є відомості з її трудової книжки, які вказують на її працевлаштування в народному господарстві у період спільного проживання із [PERSON] . Фактично за час спільного проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] витратила 3000 карбованців із зароблених нею в період 1989-1990 років та заощаджених власних коштів, на придбання кооперативної квартири в Золотоніського ЖБК №5. Згідно довідки Золотоніського житлово-будівельного кооперативу №5 від 02.12.1990 [PERSON] дійсно був членом вказаного ЖБК, йому та його сім?ї була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] , житлова площа - 36,1 кв.м., загальна площа - 55,8 кв.м. Повністю виплачений внесок паю за квартиру в розмірі 9411 карбованців 86 коп. У відповідності до п.2 ст.7 розділу 2 Закону СРСР «Про власність» кооперативна квартира була передана у власність члену ЖБК [PERSON] . Отже, згідно вказаної довідки у грудні 1990 року кооперативна квартира дійсно перебувала у володінні члена ЖБК [PERSON] та його сім?ї, до якої входила і відповідач [PERSON] , яка проживала із спадкодавцем однією сім?єю без реєстрації шлюбу із січня 1989 року та вела з ним спільне господарство, брала участь у формуванні сімейного бюджету та витрачанні зароблених коштів на ремонт квартири й виплату паю за її придбання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про кооператив» кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. В кооперативі право власності на житлоплощу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд. Права дітей в даному випадку захищені тільки на проживання в цій квартирі. Частиною 2 статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Розглядаючи позови, пов?язані зі спільною власністю громадян, суд повинен виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодекс про шлюб та сім?ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім?ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об?єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об?єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім?ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, враховуючи факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1989 року і по травень 2001 року (до офіційної реєстрації шлюбу в органі РАГС Золотоніської міської ради), а також спільне ведення домашнього господарства та активну участь відповідача у витратах на придбання кооперативної квартири (шляхом спільної виплати паю у 1989-1990 роках), спірний об?єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Тож, викладена у первісному позові позиція [PERSON] з приводу необхідності спадкування квартири, яка була придбана під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , явно суперечать приписам статтей 60, 61, 63 СК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім того, відповідно до ст. 61 СК України (в редакції чинній на час смерті [PERSON] у 2009 році), об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. При розгляді вказаного спору про поділ спірної квартири та виділення [PERSON] частини нерухомого майна із спільної сумісної власності необхідно керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений [PERSON] та [PERSON] у Золотоніський ЖБК №5 у період їхнього сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, які були заощаджені відповідачем до 1989 року, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. За наведених обставин [PERSON] слід виділити із спільної сумісної власності частину нерухомого майна, а саме: частину квартири [ADDRESS] , яка була набута нею та [PERSON] за спільні кошти у період 1989-1990 років. Отже, спірний об?єкт нерухомого майна, який набутий в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, не може вважатися виключно особистим майном спадкодавця [PERSON] , позаяк вказана квартира є об?єктом спільно сумісної власності подружжя, яка набута за спільні кошти із сімейного бюджету відповідача. Відтак, при вирішенні судом спору щодо спадкування [PERSON] нерухомого майна [PERSON] слід врахувати належність спадкодавцю права лише на частини квартири [ADDRESS] . 08 грудня 2021 року відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем, визнати квартиру спільною сумісною власністю та визнати право власності в порядку розподілу спільного майна подружжя на частини квартири. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, відповідач вказує, що вважає вказане нерухоме майно об?єктом спільної сумісної власності подружжя (яке набуте нею під час їхнього спільного проживання із [PERSON] в період 1989-1990 років.). Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без шлюбу. Слід вказати, що 03.09.1987 рішенням Золотоніського районного народного суду у справі №2-297/1987 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який мав місце реєстрації в органах ЗАГС в м.Золотоноша Черкаської області 13.05.1978, актовий запис 91. Після розірвання шлюбу [PERSON] познайомилася влітку 1988 року із [PERSON] та мала з ним тривалі стосунки. З початку січня 1989 року вони почали проживати спільно та вести спільне господарство у кооперативній квартирі [ADDRESS] , яка була збудована житлово-будівельним кооперативом №5 м. Золотоноша. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99). Про утворення особами сім?ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17 від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц). Слід вказати, що на початку січня 1989 року [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] (від першого шлюбу) переїхали до кооперативної квартири [ADDRESS] , де відповідач фактично проживає до цього часу. З моменту переїзду до новозбудованої квартири [PERSON] почала спільно проживати на одній житловій площі із [PERSON] та вести спільне господарство, утримувати житло, проводити там необхідні ремонтні (опоряджувальні) роботи. Саме з 1989 року [PERSON] , яка працювала продавцем в універмазі та отримувала заробітну плату, почала приймати активну участь у спільних витратах щодо виплати вартості паю на придбання кооперативної квартири у Золотоніського ЖБК №5, також фінансувала ремонтні роботи в квартирі нарівні із [PERSON] (придбавала шпалери, фарбу, штори, різноманітних кухонний інвентар тощо), а також слідкувала за своєчасною сплатою житлово-комунальних послуг на утримання житла з 1989 року і по даний час. Загалом [PERSON] та [PERSON] проживали сумісно однією сім?єю без реєстрації шлюбу з січня 1989 року і до травня 2001 року (коли офіційно було зареєстровано шлюб). У реєстраційних відомостях ЖБК №5 відображено факт проживання за вказаний період відповідача та її дітей у кооперативній квартирі [ADDRESS] . Оскільки встановлення факту проживання однією сім?єю із [PERSON] тягнуть для позивача юридичні наслідки у вигляді визначення правового режиму нерухомого майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності та права спадкування, а у позасудовому порядку встановити це неможливо, і чинне законодавство не передбачає іншого порядку встановлення даного факту, тому на підставі ч. 2 ст.315 ЦПК України вказаний факт необхідно встановити за рішенням суду. При цьому, доказом праці та отримання заробітної плати [PERSON] є відомості з її трудової книжки, які вказують на її працевлаштування в народному господарстві у період спільного проживання із [PERSON] . Фактично за час спільного проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] витратила 3000,00 карбованців, із зароблених нею в період 1989-1990 років та заощаджених власних коштів, на придбання кооперативної квартири в Золотоніського ЖБК №5. Стосовно конкретних заробітків позивача за вказаний період адвокатом направлено запити в установи на організації міста Золотоноша для отримання підтверджуючої інформації. Згідно довідки Золотоніського житлово-будівельного кооперативу №5 від 02.12.1990 [PERSON] дійсно був членом вказаного ЖБК, йому та його сім?ї була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] , житлова площа - 36,1 кв.м., загальна площа - 55,8 кв.м. Повністю виплачений внесок паю за квартиру в розмірі 9411 карбованців 86 коп. У відповідності до п.2 ст.7 розділу 2 Закону СРСР «Про власність» кооперативна квартира була передана у власність члену ЖБК [PERSON] . Отже, згідно вказаної довідки у грудні 1990 року кооперативна квартира дійсно перебувала у володінні члена ЖБК [PERSON] та його сім?ї, до якої входила і позивач [PERSON] , яка проживала із спадкодавцем однією сім?єю без реєстрації шлюбу із січня 1989 року та вела з ним спільне господарство, брала участь у формуванні сімейного бюджету та витрачанні зароблених коштів на ремонт квартири й виплату паю за її придбання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про кооператив» кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. В кооперативі право власності на житлоплощу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд. Права дітей в даному випадку захищені тільки на проживання в цій квартирі. Частиною 2 статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Розглядаючи позови, пов?язані зі спільною власністю громадян, суд повинен виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодекс про шлюб та сім?ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім?ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об?єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об?єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім?ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, враховуючи факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1989 року і по травень 2001 року (до офіційної реєстрації шлюбу в органі РАГС Золотоніської міської ради), а також спільне ведення домашнього господарства та активну участь позивача у витратах на придбання кооперативної квартири (шляхом спільної виплати паю у 1989-1990 роках), спірний об?єкт нерухомого майна є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Тож, викладена у первісному позові позиція [PERSON] з приводу необхідності спадкування квартири, яка була придбана під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , явно суперечать приписам статтей 60, 61, 63 СК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно ст. 60 СКУ майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Окрім того, відповідно до ст. 61 СК України (в редакції чинній на час смерті [PERSON] у 2009 році), об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. При розгляді вказаного спору про поділ спірної квартири та виділення [PERSON] частини нерухомого майна із спільної сумісної власності необхідно керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений [PERSON] та [PERSON] у Золотоніський ЖБК №5 у період їхнього сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, які були заощаджені відповідачкою до 1989 року, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. За наведених обставин [PERSON] слід виділити із спільної сумісної власності частину нерухомого майна, а саме: частину квартири [ADDRESS] , яка була набута нею та [PERSON] за спільні кошти у період 1989-1990 років. Отже, спірний об?єкт нерухомого майна, який набутий в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, не може вважатися виключно особистим майном спадкодавця [PERSON] , позаяк вказана квартира є об?єктом спільно сумісної власності подружжя, яка набута за спільні кошти із сімейного бюджету відповідача. Відтак, при вирішенні судом спору щодо спадкування [PERSON] нерухомого майна [PERSON] слід врахувати належність спадкодавцю права лише на частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 16.12.2021 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя на частини квартири до спільного розгляду з первісним позовом. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, представником відповідача за зустрічним позовом надано до суду відзив, в якому вказує про безпідставність зустрічних позовних вимог, оскільки відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцеві Положення" СК України, СК України набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. А до сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, застосовуються не норми СК України, а норми Кодексу про шлюб та сім`ю. Положення КпШС України не містили норм ні про правовий режим спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу ні про пов`язані з цим правові наслідки у вигляді набуття права спільної сумісної власності на набуте за час такого проживання майно. Зазначене положення з`явилося у чинному законодавстві України лише з 01.01.2004 одночасно з набранням чинності 74 СК України. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено, а тому є неможливим. Окрім іншого, починаючи з 13.05.1978 [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . 03.09.1987 Золотоніський народний суд Черкаської області ухвалив рішення, яким шлюб між подружжям [PERSON] розірвав. Але згідно з нормами КпШС, який за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) має застосовуватись до правовідносин, що виникли у 2001 році, по-перше: реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду провадиться по пред`явленні подружжям або одним з них копії судового рішення, що набрало законної сили, а по-друге: шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану (ст.ст.44,180). Отже, шлюб між [PERSON] і [PERSON] вважається розірваним не з моменту ухвалення судового рішення 03.09.1987, а з моменту реєстрації розлучення в органах РАЦС. В той же час, позивач свідоцтва про розірвання шлюбу не надала, а тому не довела факту припинення шлюбу з [PERSON] станом на 02.12.1990. Починаючи з 20.09.1975 і станом на момент набуття права власності 02.12.1990 на спірну квартиру [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Отже, з наведеного слід зробити наступні висновки: [PERSON] просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] за період із січня 1989 року по травень 2001 року; у зазначений період і [PERSON] і [PERSON] перебували у інших зареєстрованих шлюбах з третіми особами; факт перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] та факт перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] за період перебування цих осіб в інших зареєстрованих шлюбах. Щодо інших матеріально-правових вимог [PERSON] , які є похідними від першої позовної вимоги, то вони, в свою чергу, також не підлягають до задоволення, оскільки є взаємопов`язаними з вимогою про встановлення факту проживання, яка є незаконною та не може бути задоволена. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду черкаської області від 20.01.2023 витребувано з Золотоніського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином завірені актові записи та документи (письмові відомості), на підставі яких видані актові записи, щодо: реєстрації шлюбу та розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] ; реєстрації шлюбу та розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] . Відповідач [PERSON] 21.02.2022 подала до суду відповідь на відзив, у якій просила задовольнити зустрічний позов та додатково пояснила, що [PERSON] нічим не спростовано відомості, які наведені у вказаній довідці ЖБК№5 від 14.01.2022, яка чітко вказує на обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про наявність правового режиму спільної сумісної власності у квартирі [ADDRESS] . Навіть у довідці Золотоніського житлово-будівельного кооперативу №5 від 02.12.1990 зазначається, що [PERSON] дійсно був членом вказаного ЖБК, причому, йому та його сім?ї була надана трикімнатна квартира [ADDRESS] , житлова площа - 36,1 кв.м., загальна площа - 55,8 кв.м. Повністю виплачений внесок паю за квартиру в розмірі 9411 карбованців 86 коп. У відповідності до п.2 ст.7 розділу 2 Закону СРСР «Про власність» кооперативна квартира була передана у власність члену ЖБК [PERSON] . Отже, у вказаній довідці ЖБК №5 від 02.12.1990, яка стала підставою для реєстрації права власності на кооперативну квартиру, чітко йдеться про наявність у [PERSON] сім?ї, якій надавалася квартира (а не лише йому одноособово як члену кооперативу) у грудні 1990 року до членів вказаної сім?ї колишня дружина спадкодавця - [PERSON] явно не входила, оскільки не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі та не вела спільні господарства, не приймала участі у витратах на утримання житла, його ремонті тощо. Натомість у вказаній довідці ЖБК №5 йдеться про іншу дружину спадкодавця - [PERSON] . Матеріали справи свідчать, що [PERSON] та її цивільний чоловік [PERSON] проживали сумісно однією сім?єю без реєстрації шлюбу з січня 1989 року і до травня 2001 року (коли офіційно було зареєстровано шлюб). У реєстраційних відомостях ЖБК №5 чітко зафіксовано факт проживання за вказаний період позивачки та її дітей у кооперативній квартирі [ADDRESS] . Саме з 1989 року [PERSON] , яка працювала продавцем в універмазі та отримувала заробітну плату, почала приймати активну участь у спільних витратах щодо виплати вартості паю на придбання кооперативної квартири у Золотоніського ЖБК №5, також фінансувала ремонтні роботи в квартирі нарівні із [PERSON] (придбавала шпалери, фарбу, штори, різноманітних кухонний інвентар тощо), а також слідкувала за своєчасною сплатою житлово-комунальних послуг на утримання житла з 1989 року і по даний час. При розгляді вказаного спору про поділ спірної квартири та виділення [PERSON] частини нерухомого майна із спільної сумісної власності необхідно керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений [PERSON] та [PERSON] у Золотоніський ЖБК №5 у період їхнього сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, які були заощаджені позивачкою до 1989 року, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім?ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім?ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, що діяла на момент спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, кооперативна квартира, яка була набута в період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, на підставі протоколу ЖБК №30 від 02.12.1990, не може вважатися виключно особистим майном спадкодавця [PERSON] , позаяк вказана квартира є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, яка була набута за спільні кошти із сімейного бюджету та за рахунок спільної праці членів сім?ї. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.06.2023 постановлено викликати у судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Закрито підготовче засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та зустрічною позовною заявою представника позивача [PERSON] адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, та визнання кооперативної квартири спільною сумісною власністю подружжя та призначити справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокат Сизько Д.Б. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги первісного позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог зустрічного позову з підстав, вказаних у відзиві на зустрічний позов. Додатково пояснив, що дві довідки № 97 від 14.01.2022 та від 25.05.2022, які підписані головою ЖБК № 5 Демиденко Л.С., не підтверджують внесення особистих коштів відповідачем протягом 1989-1990 років в рахунок вартості кооперативної квартири. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надавала суперечливі пояснення та не пояснила, якими саме внутрішньо-обліковими відомостями кооперативу керувалася при складанні і підписанні вказаних вище довідок та вказала, що розмір внесення особистих коштів відповідачем 3000 карбованців у довідці вказано орієнтовно. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокат Пилипенко Р.Б. у судовому засіданні 19.09.2022 первісний позов визнав частково, а саме: не заперечував щодо визнання права власності у порядку спадкування за [PERSON] на 1/4 частину спірної квартири. Зустрічні позовні вимоги пітримав у повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Побиванець Ю.В. у судовому засіданні просили задовольнити зустрічний позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні первісного позову. Від виклику свідка [PERSON] відмовилися. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення про те, що вона є донькою відповідача. У квартирі [ADDRESS] вони проживали з 1989 року разом із [PERSON] та її братом. Мама і вітчим працювали. Разом робили ремонт і купляли меблі в квартиру. На даний час у квартирі проживають втрьох: мама та вона із своєю дитиною. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона перебуває у дружніх відносинах з [PERSON] і знає її з 1984 року. У 1989 році [PERSON] почала разом проживати з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Вони разом робили ремонт у квартирі та купували меблі. Зі слів [PERSON] остання у 1990 році внесла в касу кооперативу до 2000 карбованців особистих коштів в рахунок вартості квартири. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона з [PERSON] перебуває у дружніх відносинах. З 1989 року [PERSON] і [PERSON] почали разом проживати у квартирі [ADDRESS] та одружилися приблизно у 2004 році. Вони разом обживали квартиру та робили ремонт. [PERSON] з нею радилася чи вносити їй особисті кошти за кооперативну квартиру. У 1989-1990 роках [PERSON] сплатила за квартиру свої особисті кошти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона стала головою кооперативу «ЖБК № 5» у 2011 році. [PERSON] разом із [PERSON] консультувалися з нею та її чоловіком щодо внесення коштів в банк в рахунок вартості кооперативної квартрири. Мова йшла про суму від 2800 до 3000 карбованців. Коли вносилися кошти не пам`ятає і не може стверджувати, що це були особисті кошти [PERSON] .. Особисто не бачила, що ремонт у квартирі проводився за особисті кошти [PERSON] .. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.05.2009. [PERSON] за життя на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки КП «ЧООБТІ» № 213о від 15.03.2021. [PERSON] є сином померлого [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.10.1976. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.04.2000 [PERSON] є сином [PERSON] .. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 25.05.2001 одружилися у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Золотоніської міської ради Черкаської області. Згідно постанови державного нотаріуса Черкаської районної державної нотаріальної контори, в порядку заміщення державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори, Чуй Н.В. від 15.10.2021 № 257/02-31 відмовлено спадкоємцю [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири, так як відсутні будь-які правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] . Щодо позовної вимоги про встановлення факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] із спадкодавцем з січня 1989 року по травень 2001 рік, суд зазначає наступне. Інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним КодексомУкраїни і закріплений, зокрема, у ст. 74 СК України. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, норми ст.74СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року. Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі -КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01.01.2004. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01.01.2004 законом не передбачено, отже не тягне юридичних наслідків. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 24.01.2020 по справі № 546/912/16-ц. Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності ЦК України - з 01.01.2004. КпШС УРСР, який діяв до 01.01.2004, не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. А відтак відсутні правові підстави для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та жінки [PERSON] із [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з січня 1989 року по травень 2001 рік. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частку квартири, суд зазначає таке. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1статті 58 Конституції України) норми ЦК України та СК України застосовуються до цивільних і сімейних відносин, які виникли після набуття ними чинності, тобто не раніше 01.01.2004. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на момент отримання права власності [PERSON] на спірну квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю та приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно з приписами статті 16 цього Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Отже враховуючи, що права і обов`язки щодо нерухомого майна виникають у момент його набуття, правовий режим спірної квартири, право власності на яку набуто 02.12.1990, повинен регулюватися чинним на той час Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічна норма закріплена устатті 57 СК України. Частинами першою та третьою статті 15 Закону України «Про власність» (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16 Закону України «Про власність» визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, були встановлені статтею 57 КпШС України. До такого майна законодавець відніс майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, а також речі індивідуального користування, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Відповідно до копії свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Золотоніської міської ради Черкаської області серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 25.05.2001 одружилися. Відповідно до довідки Золотоніського ЖБК №5 від 02.12.1990 № 105, [PERSON] є членом ЖБК № 5. Йому і його сім`ї надана квартира [ADDRESS] . Згідно копії реєстраційного посвідчення ЧОБТІ посвідчує, що кооперативна квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ЖБК №5 від 02.12.1990, протокол № 30. [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] (документи, що підтверджують право власності - довідка ЖБК №5 від 02.12.1990 № 105, протокол № 30 від 02.12.1990), що підтверджується копією довідки КП «ЧОО БТІ» № 213о від 15.03.2021. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна у 1989-1990 роках та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й особистими коштами в придбанні спірної квартири не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Окрім того, [PERSON] не було надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу, що нею були внесені особисті грошові кошти в розмірі 3000 карбованців для придбання кооперативної квартири [ADDRESS] у 1989-1990 роках під час проживання спільного проживання з [PERSON] без шлюбу. Дві довідки ЖБК № 5 від 14.01.2022 № 97 та від 25.05.2022, підписані головою ЖБК № 5 [PERSON]., суд не бере до уваги, оскільки вони за своєю формою і змістом не можуть бути доказом внесення [PERSON] особистих коштів для придбання кооперативної квартири. Крім того, у вказаних вище довідках не вказано належне джерело отримання відомостей щодо внесення особистих грошових коштів [PERSON] у розмірі 3000 карбованців. Пояснення свідка [PERSON] у судовому засіданні не підтвердили факт внесення [PERSON] особистих коштів на придбання спірної квартири. Щодо пояснень інших свідків, в частині внесення особистих коштів, суд відноситься критично, оскільки такі покази без належних підтверджень іншими письмовими доказами, не являються достатніми доказами. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] на період набуття права власності [PERSON] спірної квартири не була одружена з ним, доказів того, що нею було здійснено внесення особистих коштів за спірну кооперативну квартиру, суду не надано, а тому відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на частини спірної квартири. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За вимог ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України). Тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як одержання права на спадкування наступною чергою (частина друга статті 1258 ЦК України) та зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом. Одержання права на спадкування наступною чергою стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом в межах певної черги, впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом, стосується першої-п`ятої черги. Аналіз статті 1266 ЦК України свідчить, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. У постанові Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18) зроблено висновок щодо застосування статті 1266 ЦК України та вказано, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу). В силу вимог ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. До кола спадкоємців, які закликались до спадкування після смерті [PERSON] входять: [PERSON] - спадкоємець першої черги, який є сином померлого [PERSON] та [PERSON] - спадкоємець першої черги, яка є дружиною померлого [PERSON] . Оскільки, [PERSON] , який є батьком [PERSON] , помер до відкриття спадщини після смерті [PERSON] , то позивач має право на спадкування тієї частки спадщини, яка б належала його батьку, якби він був живий на час відкриття спадщини. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, на підставі належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за правом представлення. Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Водночас відповідно до пункту 9 частини першоїстатті 5 Закону України «Про судовий збір»від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 463869 [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи. Враховуючи, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, вона відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, в тому числі його розподілу відповідно достатті 141 ЦПК України. Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України №590 від 27 квітня 2006 року із змінами від 28.02.2018 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» передбачає компенсацію судових витрат за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат згідно з додатком, коли сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат. За таких обставин, підстави для стягнення з відповідача сплаченого судового збору на користь позивача відсутні, а понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. у даній справі підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved