Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 08.08.2023 звернувся представник ТДВ « Оберіг» із позовом до [PERSON] про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладення договору страхування із укладенням страхового полісу 23.03.2023 відповідач як страхувальник не зазначив істотні умови що забезпечений транспортний засіб підлягає обов`язковому технічному контролю але на день укладення страхового полісу відсутній дійсний протокол такого огляду, таким чином ввів в оману стосовно істотних умов договору сторону договору що є підставою для визнання судом такого полісу недійсним з моменту укладення. Відповідач 17.10.2023 надав до суду відзив в якому заперечував проти задоволення позову та у судовому засіданні не погоджуючись з позовними вимогами наполягав на тому що всі відомості до полісу були внесені при його заповненні представником Страхувальника а тому наміру ввести когось в оману у [PERSON] не було. Як встановлено судом згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів серії ЕР № 213817713, укладеного 23.03.2023 , який зареєстрований в єдиній централізований базі даних, Товариством з додатковою відповідальністю « Страхова група « Оберіг» забезпечено у термін з 24.03.2023 по 23.03.2024 транспортний засіб «КАМАЗ», 1988 року виготовлення, р/н [NUMBER] , vin- [NUMBER] , власником якого є [PERSON] (а/с 5). За змістом відомостей про особливі умови користування транспортним засобом у електронному полісі зазначено, що транспортний засіб не підлягає обов`язковому технічному контролю ( а/с 6, на звороті). Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС вантажний автомобіль «КАМАЗ», 1988 року виготовлення, р/н [NUMBER] , vin-cod 55110312511, підлягає обов`язковому технічному контролю технічного стану транспортного засобу, але проходив його у останнє 07.02.2014 року , про що було видано протокол перевірки №00551-00696-14, дійсний до 07 лютого 2015 року ( а/с 8). У судовому засіданні відповідач повідомив що про необхідність проведення відповідно технічного контролю він не був обізнаний, так як весь час транспортний засіб знаходився у користуванні його сина, а тому якщо б його повідомив представник позивача про необхідність надання такого протоколу він обов`язково пройшов б відповідний контроль. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із укладенням та розірванням договорів врегульовані та Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Згідно зі статтями 29, 37 Закону України «Про дорожній рух» до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно із цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль. Однією з підстав для заборони експлуатації транспортних засобів передбачена заборона експлуатації транспортних засобів, які підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його. Пунктом 14.2 статті 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно з пунктами 17.1, 17.3 статті 17 цього ж Закону страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ( внутрішні договори страхування, міжнародні договори страхування, міжнародні договори «Зелена картка» ) відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух». При укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух». Статтею 989 ЦК України визначені обов`язки страхувальника, серед яких, передбачено, що страхувальник зобов`язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів, зокрема, обману і наявності їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману іншої сторони правочину, яка його вчинила, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину ( наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, у якій описуються властивості речі ). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто, обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. При чому це робиться навмисно, з метою, аби правочин був вчинений. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особа введена в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі статті 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особа введена в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке Введення страховика в оману страхувальником під час укладення полісу мало місце шляхом умисного надання неправдивих відомостей про таку істотну умову предмета договору страхування як необов`язковість проходження транспортним засобом технічного контролю у той час, коли транспортний засіб , який був предметом забезпечення, підлягає обов`язковому проходженню ОТК кожні два роки. Суд не приймає як належне посилання відповідача на ту обставину, що договір між сторонами у справі укладався через представника страхової компанії ( страхового агента ), який на свій розсуд самостійно здійснює процедуру укладення договору, а значить вносив відомості у поліс. При цьому не спростованим є факт укладення внутрішнього електронного договору страхування, про що зазначено безпосередньо у полісі і сам страхувальник не звертався до страховика з питання невідповідності цієї обставини дійсності. Врешті страхувальник також не звертався до страховика з приводу можливого помилкового зазначення у полісі того, що ТЗ не підлягає обов`язковому технічному контролю, а, сплативши страховий внесок, користувався автомобілем про що свідчить факт ДТП з даним транспортним засобом 10.07.2023. Це при тому, що без проходження ОТК використання такого автомобіля заборонено законом. Суд також критично ставиться до пояснень відповідача про те, що раніше транспортний засіб був у фактичному користуванні його сина тому сам страхувальник не був обізнаний про необхідність проходження обов`язкового технічного контролю, так як знати та виконувати норми , яким врегульовані вимоги до користування транспортними засобами , є обов`язком водія який здійснює користування транспортним засобом а тому необізнаність про норми яки взагалі забороняють автомобілем не може прийнята судом як належне обґрунтування. \~Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). У даної справі при подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн , що підтверджується платіжною інструкцією №20811 ( а/с 1), а тому , приймаючи до уваги задоволенні позову у повному обсязі , понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору стягуються з відповідача. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved