Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Територіальна громада в особі Запорозької міської ради, про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловою площею. Ухвалою судді від 28.08.2023 року, позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. Відповідачі відзив на позов не подали. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] , постійно проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Право користування вказаним житлом на день подачі позову до суду підтверджується витягом з реєстру територіальної громади, щодо її постійної реєстрації за адресою спірної квартири з 08.08.1990 року до теперішнього часу. Особовий рахунок на квартиру відкритий на ім`я матері позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується рахунками, які виставляються за комунальні послуги на квартиру. Квартира [ADDRESS] не приватизована, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.07.2023 року. На теперішній час в квартирі зареєстровані три особи: позивач [PERSON] та відповідачі - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідачі на житловій площі за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 2008 року. Ніяких речей відповідачі в квартирі не має, у користуванні житловою площею відповідачам ніхто не перешкоджав та не перешкоджає, однак вони добровільно відмовилися від проживання у ній. Факт не проживання відповідачів за зазначенню адресою підтверджується свідками. Оскільки відповідачі зареєстровані за зазначеною адресою, на них нараховуються комунальні платежі, та квартирна плата, яку вони не сплачують. всі платежі за квартиру сплачує позивач, у зв`язку з чим перебуває у скрутному становищі, не може оформити субсидію, переоформити особовий рахунок на квартиру, за комунальні послуги складається заборгованість. У зв`язку з тим, що відповідачі за адресою спірної квартири не проживають, місце їх фактичного місця проживання позивачу невідомо, вона не може змінити договір найму житлового приміщення. Таким чином, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що без поважних причин не проживають на спірній житловій площі більш ніж 6 місяців. Також позивачу відомо, що її мати - [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно відповіді служби (управління) у справах дітей від 09.08.2023 року № Щ-768 на звернення позивача щодо надання інформації стосовно усиновлення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вбачається, що вони були влаштовані в сімейні форми виховання. Надати більш конкретну інформацію щодо їх влаштування служба у справах дітей немає можливості у зв`язку з конфіденційністю. 03.11.2023 року через канцелярію суду від представника позивача - адвоката Земцової В.О. надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, свої позовні вимоги позивач підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про день, час та місце розгляду справи завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема повернутими на адресу суду листами з відміткою про невручення листа «за відсутністю адресата за вказаною адресою», а також судовим викликом на сайті Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Третя особа: Територіальна громада в особі Запорізької міської ради у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. заяв чи клопотань до суду не подано. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, доходить наступних висновків. Згідно відомостей департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 21.08.2023 року № 04-46/5701, які надійшли до суду 25.08.2023 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адреою: [ADDRESS] з 08.06.2004 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 06.12.2004 року по теперішній час. Зі змісту письмових пояснень свідків [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка зареєстрована як ВПО за адресою: [ADDRESS] , які у письмовому вигляді долучені до матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не мешкають у квартирі більше, ніж 6 місяців. Згідно відповіді служби (управління) у справах дітей від 09.08.2023 року № Щ-768, на звернення позивача щодо надання інформації стосовно усиновлення [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вбачається, що вони були влаштовані в сімейні форми виховання. Надати більш конкретну інформацію щодо їх влаштування служба у справах дітей немає можливості у зв`язку з конфіденційністю. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу, в силу статті 9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29.06.2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності (наприклад рішення Європейського Суду у справі «Андрій Руденко проти України»). Але, враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України (далі ЖК). Так, відповідно до п. 3 статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну смію, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; У випадках, передбачених пунктом 3 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі статті 71 ЖК України, що регулює правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Отже, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус державного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 2 ЖК України. В свою чергу, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , досягла повноліття [INFO] , [PERSON] , [INFO] , досяг повноліття [INFO] . При досягненні повноліття вони не скористалися своїм правом щодо вселення на житлову площу спірної квартири. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідачі без поважних причин не проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, протягом тривалого часу не намагалися вселитись у таке, перешкод в користуванні спірною квартирою їм не чинилось, а також з огляду на те, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені нею права користування та розпорядження майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, звертаючись з позовом, позивач не заявила вимог щодо покладення судових витрати на відповідачів, у зв`язку з чим суд вважає за можливе судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved