Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд збільшити розмір аліментів, який було встановлено рішенням Дніпровськогого районного суду м. Києва з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , визначивши розмір аліментів в твердій грошовій сумі 4000 гри. щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення нею повноліття.; Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] , додаткові витрати на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі 10 175 грн.; Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . А також просить стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] з 19 березня 2016 року перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 04.10.2019 року, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу, [PERSON] було відновлено її дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.08.2021 року задоволено позов [PERSON] та визначено місце проживання сина разом з батьком, стягнуто з відповідача, матері неповнолітнього, аліменти на користь позивача. Вказані рішення судів станом на час подачі вказаного позову набрали законної сили. Станом на сьогодні у відповідача існує значний розмір заборгованості по сплаті аліментів, а дитина потребує додаткових витрат на підтримку його розвитку, стану здоров`я. Так, відповідно до розрахунку Чечельницького ВДВС у Гайсинському районі Вінницької області від 17.02.2023 року, станом на час його формування заборгованість відповідача по аліментам становить 109 243 грн. 15 коп. Позивач піклується сином, несе додаткові витрати на належного його утримання, лікування та розвитку. Вказане потребує збільшення розміру аліментів, оскільки вартість продуктів харчування значно зросла, позивач періодично вивозить сина до безпечніших регіонів, самостійно одягає сина та створює всі умови для його розвитку. Стосовно додаткових витрат на утримання сина, причиною для цього стало дороговартісне лікування сина у стоматолога. Так відповідно до акту виконаних робіт від 01.02.2022 року, [PERSON] було проведене лікування на суму 20 350 грн. факт сплаті вказаних коштів підтверджується квитанцією, яка додається. Оскільки батьки мають рівний обов`язок щодо утримання дітей, вважаємо, що 50% від понесених витрат має бути покладене на відповідача. Крім того, вже кілька років, мати [PERSON] взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків повністю перестала цікавитися долею сина, опікуватися ним, не приймає жодної участі а вихованні сина, не цікавиться ні здоров`ям ні розвитком сина, не вітає дитину зі святами, не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, не здійснює жодних дій спрямованих на спілкування з дитиною, не піклується про його духовний та фізичний розвиток. Під час розгляду справ про визначення місця проживання сина жодного разу не з`явилась в судове засідання. Відповідач не несе жодних витрат щодо утримання, виховання та лікування сина. Відповідач ніколи не працювала та не працює і на даний час. А таким чином, вона не спроможна піклуватися не те, що сином, а навіть собою. Позивачу не відомо про джерело її доходу але враховуючи про заборгованість по аліментам, вона не має регулярного заробітку. Відповідачка постійно змінює місце проживання, оскільки за адресою місця реєстрації її неможливо виявити. Наразі її розшуком займається Другий Приморський відділ Державно виконавчої служби у місті Одеса, оскільки останнє місце проживання відповідача було: [ADDRESS] , проте за даною адресою вона наразі також не проживає. Протягом всього життя сина, батько сам опікувався його розвитком, здоров`ям та утриманням, завжди піклувався та на даний час піклується гармонійним розвитком сина. Жодного разу не характеризував дитині матір з негативного боку. Оскільки вже тривалий час мати відсутня в житті сина, він про неї навіть не згадує. 27 лютого 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. 06 червня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва зобов`язати Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації надати на адресу суду висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адмінітсрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав стосовно її сина [PERSON] [INFO] . 18 вересня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва зобов`язано Державну прикордонну службу України ( м.Київ, вул. Володимирська, буд.26) надати на адресу суду відомості щодо перетину державного кордону України громадянинкою України [PERSON] [INFO] , закордонний паспорт [NUMBER] в період часу з 1 січня 2020 р. по даний час. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримає в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.Крім того, відповідачем копію ухвали, копію позовної заяви з доданими до неї документами не було отримано, конверт разом з вказаними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Окрім того, до суду було направлено заяву про розгляд справи без присутності представника Служби та Органу опіки та піклування, просив прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 березня 2016 року. В шлюбі у них народився син [PERSON] [INFO] . Відповідно до заочного рішення Чечельницького районного суду Вінницької обл. від 04 жовтня 2019 року шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] було розірвано ( актовий запис 24). Після розірвання шлюбу [PERSON] було відновлено її дошлюбне прізвище « [PERSON] » . Також, відповідно до даного рішення стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі частини заробітку ( доходу) але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказане рішення набрало законної сили. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 серпня 2021 року у справі 755/9979/19 позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задоволено, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] та стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі частини від її заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили. З матеріалів справи вбачається, що дитина проживає з позивачем, відповідач проживає окремо та місце перебування її невідоме. Разом з тим, відповідно до розрахунку Чечельницького ВДВС у Гайсинському районі Вінницької області від 17.02.2023 року, станом на час його формування заборгованість відповідача по аліментам становить 109 243 грн. 15 коп. Відповідно до вимог ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного Кодексу України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 Сімейного Кодексу України, так і положень ст. 183, Частиною першою статті 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до вимог ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, що регулюють обов`язок батьків утримувати своїх дітей, зокрема, ст. 182, 183, 184 Сімейного кодексу України. Даний висновок міститься у правовій позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 05.02.2014 року по справі № 143цс13. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Звертаючись до суду із позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів позивач посилається на те, що піклується сином, несе додаткові витрати на належного його утримання, лікування та розвитку та вказане потребує збільшення розміру аліментів, оскільки вартість продуктів харчування значно зросла, періодично вивозить сина до безпечніших регіонів, самостійно одягає сина та створює всі умови для його розвитк Разом з тим вказані обставини позивачем лише самі по собі не можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. При цьому стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Таким чином, з урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивач не довів погіршення свого матеріального становища або поліпшення становища відповідача як платника аліментів, які б давали підстави для збільшення розміру аліментів. Щодо стягнення додаткових витрат суд вказує наступне. Згідно із ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Верховний Суд у постанові від 14.01.2019 року винесеній у справі № 751/4312/16-ц зауважив, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат. Звертаючись до суду позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] , додаткові витрати на утримання сина [PERSON] [INFO] у розмірі 10 175 грн., які поніс позивач на лікування сина у стоматолога. Так відповідно до акту виконаних робіт від 01.02.2022 року, [PERSON] було проведене лікування на суму 20 350 грн. факт сплаті вказаних коштів підтверджується квитанцією. На підставі вище викладеного, суд дійшов висновку, що вказані позивачем витрати не є додатковими витратами, оскільки стосуються загального стану здоров`я дитини та не пов`язанні із тяжкою хворобою чи каліцтвом (протилежного суду доведено не було як у позовній заяві так і позивачем у судовому засіданні). Щодо позовних вимог позивач про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , суд вказує на наступе. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно висновку від 17.07.2023 р. №103/5171/41/3 орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З вказаного висновку вбачається, що дитина постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , з батьком, який самостійно займається її вихованням та утриманням. Мати з дитиною не проживає з жовтня 2019 р., вихованням та утриманням не займається, не цікавиться життям та здоров`ям, матеріально не допомагає. Вказане свідчить, що мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Як встановлено в судовому засіданні, дитина [PERSON] , [INFO] на даний час проживає з позивачем, яким створені належні умови для проживання та виховання дитини, та саме батько дбає про її виховання. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до Статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі досліджених та оцінених доказів судом встановлено, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини [PERSON] , [INFO] ,не надає їй матеріальної допомоги, самоусунулася від виконання материнських обов`язків, про дитину не піклується. Зворотного судом не встановлено. Враховуючи викладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає, що у судовому засіданні було доведено, що відповідач без поважних причин тривалий час не спілкується із дитиною, не займається її вихованням, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та життям, тобто ухиляється від виконання материнських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , а тому позовні вимоги про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню. Відповідно частин 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про стягнення додаткових витра на утримання дитини, збільшення розміру аліментів, позбавлення батьківських прав. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial