Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2020, однак спільне життя в них не склалося, у зв`язку з чим позивачем був поданий до суду позов про розірвання цього шлюбу. Сторони мають спільну дитину - малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка на теперішній час проживає разом із позивачем. У червні 2023 року відповідач виїхала до Республіки Польща до свого приятеля, з яким має намір жити далі, і з того часу жодним чином не піклується про доньку, не виявляє зацікавленості у її подальшій долі, не цікавиться її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток. Також відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню донькою загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світогляду. Покладених законом на матір обов`язків відповідач не виконує та не бере будь-якої участі у вихованні доньки, всі питання щодо якої вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. При цьому донька перебуває на повному утриманні позивача. У свою чергу відповідач повідомила позивача про те, що повертатися в Україну вона наміру не має. [PERSON] наголошує, що між ним та донькою склалися теплі та приязні відносини. Сам він має спеціальну професійну освіту, роботу (у КП НМР «Благоустрій») і систематичний дохід, а також проживає у своїй приватній кімнаті, в якій створені необхідні умови для проживання дитини (диван, меблевий набір, одяг, дитячі іграшки). У той же час позивач має намір поліпшити умови проживання доньки шляхом придбання двокімнатної квартири, а відтак зміни фактичного місця проживання дитини без згоди її матері. З огляду на це позивач просив суд розірвати вказаний шлюб та визначити місце проживання малолітньої доньки сторін [PERSON] разом із позивачем, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. 17.08.2023 суддею було відкрите провадження у справі та визначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Разом із цим за ініціативою суду в Органу опіки та піклування Нетішинської міської ради був витребуваний висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої доньки сторін разом із позивачем (а.с. 35-36). 29.08.2023 судом було об`єднано в одне провадження цивільну справу № 679/955/23 (провадження № 2/679/349/2023) за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, про позбавлення батьківських прав та цивільну справу № 679/962/23 (провадження № 2/679/356/2023) за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, про визначення місця проживання дитини (а.с. 44). 13.10.2023 судом було закрите підготовче провадження у справі, а також залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] (за заявою останнього) в частині вимог про позбавлення відповідача батьківських прав (а.с. 65). У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними ним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суду не повідомляла, надала заяву про визнання позову, в якій вказала, що не проживає разом із позивачем та їх дитиною. Представник третьої особи Околот В.Д. у засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника Органу опіки та піклування Нетішинської міської ради. Заслухавши позивача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які містяться в матеріалах справи як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , які з 26.06.2020 перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 29, 30). Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Як вбачається зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 18 та ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 160 та ч. 1 ст. 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 352/2324/17 зазначається, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 754/16535/19 вказано, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Як вбачається з висновку Органу опіки та піклування Нетішинської міської ради № 11/14-03-17/23 від 06.09.2023, батьки малолітньої [PERSON] перебувають у шлюбі, однак (зі слів [PERSON] ) разом не проживають, справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді в Нетішинському міському суді Хмельницької області. Матір дитини [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , зі слів [PERSON] із червня 2023 року перебуває у Республіці Польща, спору щодо визначення місця проживання дитини між ними немає. Відповідно до акту оцінки потреб [PERSON] із метою встановлення спроможності батька виконувати обов`язки з виховання малолітньої доньки [PERSON] , проведеної фахівцями Нетішинського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 29.08.2023-31.08.2023, батько виконує батьківські обов`язки. У зв`язку із перебуванням матері малолітньої [PERSON] за кордоном фахівцям Нетішинського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) не вдалося здійснити оцінку потреб. Враховуючи відсутність спору між батьками дитини та вивчивши умови її життя та виховання, Орган опіки та піклування Нетішинської міської ради вважає, що спір між батьками малолітньої [PERSON] щодо місця її проживання відсутній та згідно з діючим законодавством визначається за згодою батьків (а.с. 59-60). Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (суд обов`язково враховує стан здоров`я і батьків, і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. У даному випадку позивачем такі письмові докази у справі не надавалися, наявність самого спору щодо місця проживання малолітньої дитини сторін суду не доведено (а навпаки спростовується як заявою відповідача про визнання позову, так і висновком органу опіки та піклування), а фактично заявлено вимогу про залишення проживати спільної з відповідачем дитини разом із батьком, що не суперечить положенням Сімейного Кодексу, який передбачає можливість вирішення питання про проживання дітей разом з одним із батьків одночасно при вирішенні спору про розірвання шлюбу, якщо між сторонами відсутній конкретний спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Як вбачається із позовної заяви, а також із матеріалів справи, зокрема з позиції сторони відповідача (що викладена у її письмових заявах на адресу суду), остання не заперечувала проти залишення малолітньої дитини сторін [PERSON] проживати разом із батьком, що свідчить про відсутність спору між ними про визначення місця проживання дитини в розумінні положень ст. 161 СК України. При цьому з визначенням місця проживання дитини пов`язано вирішення батьками питань щодо утримання і виховання дитини. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 та Полтавського апеляційного суду від 06.07.2022 у справі № 646/13541/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 та від 22.12.2021 у справі № 339/143/20, - який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. За таких обставин, позаяк за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком (зокрема одночасно з вимогою про розірвання шлюбу), а також оскільки судом було встановлено, що малолітня [PERSON] після припинення шлюбних відносин між сторонами залишається проживати разом із позивачем, і останній здатен забезпечити її потреби, у той час як відповідач визнала позовні вимоги, суд вважає за необхідне залишити проживати малолітню дитину сторін разом із батьком. Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Беручи до уваги, що відповідач надала суду заяву, в якій безумовно визнала позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає за необхідне задовольнити позов повністю з урахуванням того, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн підтверджується квитанцією від 10.08.2023 (а.с. 28). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених ним судових витрат зі сплати судового збору у вказаному розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved