Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

10.04.2023 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яка подана каналами поштового зв`язку 07.04.2023 року. В позові посилалися на те, що 03.08.2007 року між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем був укладений кредитний договір № 17/2007/1611Фжк, відповідно якого було надано грошові кошти в сумі 42000 доларів США на строк до 20.07.2022 року зі сплатою 14,49 % річних. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував в 2011 році ПАТ КБ «Надра» звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2011 року по справі № 2-488/11 стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 587211,35 грн. Рішення набрало чинності та не виконано на теперішній час. 29.04.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Фінрайт» було укладено Договір №GL3N217214 про відступлення права вимоги, відповідно якого ПАТ КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Фінрайт» право вимоги, зокрема до [PERSON] за кредитним договором №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року, у тому числі за Договором іпотеки №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року. 12.05.2020 року між ТОВ «ФК «Фінрайт» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № GL3N217214 про відступлення права вимоги, відповідно якого ТОВ «ФК «Фінрайт» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», зокрема до [PERSON] за кредитним договором №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року, у тому числі за Договором іпотеки №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року. 28.05.2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на адресу боржника засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення було направлено вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року у тридцятиденний строк, у тому числі повідомлено про заміну кредитора. Крім того, позивач повідомив боржника, що всі подальші виплати будь-яких коштів, що є належними та підлягають сплаті за умовами кредитного договору, повинні сплачуватись на банківський рахунок нового Кредитора та надано відповідні реквізити. Однак Відповідач не вчинив жодних дій щодо погашення заборгованості. Зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до теперішнього часу, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення до дня подачі даного позову. Відповідно правових висновків Великої Палати Верховного суду та Верховного Суду, викладеними у Постановах від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 10 та 27.04.2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно розрахунку інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 07.04.2020 року (в межах останніх трьох років до дня подання позовної заяви) по 07.04.2023 року (дата подання позовної заяви) розмір нарахованих інфляційних витрат та 3% річних на суму боргу 587211,35 грн. складає: інфляційне збільшення 278387,47 грн., 3% річних 52861,81 грн., загальна заборгованість 331249,28 грн. Оскільки судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривалий час, враховуючи, що таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор (позивач) вправі вимагати стягнення з боржника (відповідача) в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання, аж до повного його виконання. Щодо попереднього розрахунку сум судових витрат, зазначили, що очікують нести витрати по сплаті судового збору в сумі 4968,74 грн. та витрати на правову допомогу 15000 грн. Докази щодо розміру понесених витрат будуть подані у строки, передбачені ч.8 ст.141 ЦПК України. Прохали стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» три проценти річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 331249,28 грн., що складається з: 3% річних в сумі 52861,81 грн. та інфляційне збільшення 278387,47 грн.; стягнути з [PERSON] судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу. 16.05.2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. 13.07.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 31.10.2023 року до суду звернувся відповідач з клопотанням про витребування у ТОВ «Дніпрофінансгруп» оригіналу рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2011 року по справі № 2-488/11 за позовом ВАТ КБ «Надра», прохав відкласти розгляд справи, а у випадку якщо у ТОВ «Дніпрофінансгруп» немає рішення про заміну сторони в даному рішенні прохав звернути увагу на Закон нашої вільної України. 31.10.2023 року до суду звернувся відповідач з клопотанням про звернення суду до відповідних органів для підтвердження інформації щодо індексу інфляції та інфляційне збільшення, на які посилається позивач у позові. 31.10.2023 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Середа А.А. з заявою про розгляд справи без участі представника, прохав відмовити у задоволенні клопотань відповідача, оскільки вважає їх необґрунтованими та безпідставними, в клопотанні відсутні відомості про те, до яких органів необхідно звернутися та в чому полягають перешкоди відповідача щодо самостійного отримання інформації про індекс інфляції, крім того, не наведено причини пропуску строку для подання клопотання про витребування інформації. До позову додано розрахунок, який відповідачем не спростовано. Щодо витребування оригіналу рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2011 року по справі № 2-488/11 зазначив, що останнє є необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи є копія вказаного рішення, представником позивача надавалися оригінали додатків до позову, однак відповідач не виявив бажання ознайомитися з ними. Прохав прийняти до уваги обставини, які встановлені під час розгляду справи №334/7094/21, а також висновки апеляційного суду у схожій справі №368/1046/21. Прохав позов задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати. Суд, розглянувши клопотання відповідача від 31.10.2023 року про витребування доказів, вважає, що останні подано з порушенням строків,\~зазначених у\~ч.2,3 ст.83 ЦПК України. Згідно ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, суд залишає клопотання відповідача від 31.10.2023 року про витребування доказів без задоволення, оскільки останні заявлено з пропуском встановленого строку вже під час розгляду справи по суті, і відповідач не обґрунтував неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього. 31.10.2023 року в судове засідання представник позивача: адвокат Середа А.А. не з`явився, 31.10.2023 року подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги підтримав. 31.10.2023 року в судове засідання відповідач та його представник: адвокат Козлов О.Ю. не з`явилися, відзив на позов не подано. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився відповідач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи. 03.08.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 17/2007/1611Фжк, відповідно умов якого Банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 42000 доларів США терміном користування до 20.07.2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14,49% річних. 03.08.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 17/2007/1611Фжк, для забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором в іпотеку передано квартиру за адресою: [ADDRESS] . 17.02.2011 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-488/11 стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Запорізьке регіональне управління заборгованість за Кредитним договором у розмірі 587211,35 грн. 29.04.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Фінрайт» було укладено Договір №GL3N217214 про відступлення права вимоги, відповідно якого ПАТ КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Фінрайт» право вимоги, зокрема до [PERSON] за кредитним договором №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року, у тому числі за Договором іпотеки №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року. 12.05.2020 року між ТОВ «ФК «Фінрайт» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № GL3N217214 про відступлення права вимоги, відповідно якого ТОВ «ФК «Фінрайт» відступило ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вимоги, зокрема до [PERSON] за кредитним договором №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року, у тому числі за Договором іпотеки №17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року. Згідно платіжного доручення №8 від 24.04.2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» сплатило на рахунок ТОВ «ФК «Фінрайт» грошові кошти в розмірі 8804350 грн. згідно попереднього договору №001/2104 до Договору відступлення прав вимоги за лотом № GL3N217214 від 21.04.2020 року. Відомості про виконання відповідачем рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2011 року по справі № 2-488/11 на час розгляду справи судом відсутні. Позивачем надано суду розрахунок інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за основним боргом за період з 07.04.2020 року (в межах останніх трьох років до дня подання позовної заяви) по 07.04.2023 року (дата подання позовної заяви), згідно якого основна сума боргу 587211,35 грн., інфляційне збільшення згідно формули 278387,47 грн., 3% річних згідно формули 52861,81 грн., загальна заборгованість за період прострочення грошового зобов`язання 1096 днів складає 331249,28 грн. Суд, задовольняючи позов в повному обсязі, виходить з наступного. Згідно ч.2\~п.1\~ст.11\~ЦК України підставами\~виникнення цивільних\~прав та\~обов`язків,\~зокрема,\~є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС (ч.4 ст.263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)». Також, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15-ц зазначила: «За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». Така ж правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Відповідно висновків, викладених у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, - якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як новий кредитор у грошовому зобов`язанні за Кредитним договором № 17/2007/1611Фжк від 03.08.2007 року, заборгованість за яким стягнуто рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.02.2011 року по справі № 2-488/11 у розмірі 587211,35 грн., з позовом до відповідача, як боржника, з вимогою про стягнення на свою користь три проценти річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 07.04.2020 року (в межах останніх трьох років до дня подання позовної заяви) по 07.04.2023 року (дата подання позовної заяви) у розмірі 331249,28 грн., що складається з: 3% річних в сумі 52861,81 грн. та інфляційне збільшення 278387,47 грн. Суд вважає, що посилання відповідача на те, що у ТОВ «Дніпрофінансгруп» немає рішення про заміну сторони в даному рішенні, є юридично неспроможним з тих підстав, що такі права позивач набув на підставі договору відступлення прав вимоги, який є чинним і ніким не скасований. Так, судом встановлено, що позивач ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права кредитора на підставі договору відступлення прав вимоги згідно вимог ст.ст. 512, 514 ЦК України, при цьому до нього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Частиною 1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. На момент відступлення права вимоги за вищевказаним договором відповідачем не було виконано рішення суду, а отже вимога є дійсною. Оскільки до позивача перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, до нього перейшло також і право кредитора на звернення до суду з вимогою про стягнення сум, передбачених ст.625 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість, стягнута у 2011 році з [PERSON] рішенням суду, ним не погашена, відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, як новим кредитором, продовжує існувати. За таких обставин позивач, як новий кредитор, має право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми невиконаного зобов`язання. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Таким чином, суд вважає, що розрахунок позивача інфляційних втрат та 3% річних за ст.625 ЦК України за період з 07.04.2020 року (в межах останніх трьох років до дня подання позовної заяви) по 07.04.2023 року (дата подання позовної заяви), згідно якого основна сума боргу 587211,35 грн., інфляційне збільшення згідно формули 278387,47 грн., 3% річних згідно формули 52861,81 грн., загальна заборгованість за період прострочення грошового зобов`язання 1096 днів складає 331249,28 грн. - відповідає встановленим обставинам справи та є належним доказом на підтвердження заявлених вимог, при цьому, відповідачем даний розрахунок не спростовано, контррозрахунку не надано, як і будь-яких заперечень. Тому суд доходить висновку, що матеріали справи свідчать про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно ч. 1, 8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Так як відповідач відзив на позов не подав, будь-яких заперечень суду не надав, то суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем у справі сплачено судовий збір в сумі 4968,74 грн. відповідно платіжної інструкції №5509 від 07.04.2023 року. Тому, у зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі в порядку розподілу судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 4968,74 грн. за подання позову. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката. У позові позивач посилався на те, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу адвоката складає 15000 грн., та повідомлено, що докази на підтвердження таких витрат будуть надані відповідно ч.8 ст.141 ЦПК України. Відповідно ч.1\~п.3\~ст.270\~ЦПК України\~суд,\~що ухвалив\~рішення,\~може за\~заявою учасників\~справи чи\~з власної\~ініціативи ухвалити\~додаткове рішення,\~якщо: судом не вирішено питання про судові витрати. Таким чином, після подання позивачем доказів на підтвердження вказаних витрат за заявою позивача суд може ухвалити додаткове рішення щодо судових витрат.

Outcome: approved