Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він з 12.02.2019 року по 13.01.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 13.01.2020 року його було звільнено за ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. При звільненні відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. Заборгованість по заробітній платі склала 49287,71 грн. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області 07 липня 2023 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь суму заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 49287,71 гривень. Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку виконавцем 22.08.2023 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З квитанції № 156086 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС, вбачається, що відповідачу було доставлено позовну заяву [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі 07.06.2023 року. Виходячи з викладеного, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2023 року по 22.08.2023 року. Позивач та його представник до судового засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду відзиви на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до рішення Димитровського міського суду Донецької області від 07.07.2023 року справа № 226/912/23, з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість з нарахованої, але не сплаченої заробітної плати, в загальній сумі 49287,71,39 гривні (сума визначена з урахуванням утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів). Судове рішення виконане 22.08.2023 року, що не заперечує і сам позивач. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки підприємство в день звільнення з позивачем не розрахувалося, воно має відповідати перед позивачем згідно із ст.117 КЗпП України. У справі № 226/834/23 судом встановлено, що позивач в день звільнення 13.01.2020 не працював. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України наступає після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та невиплати після пред`явлення цієї вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Також у справі № 226/912/23 встановлено, що відповідачу вперше стало відомо про вимогу позивача, коли той звернувся до ТОВ «Краснолиманське» з позовною заявою про стягнення несплачених сум при звільненні, за результатами розгляду якої ухвалено рішення Димитровського міського суду Донецької області від 07.07.2023 року. Висовуючи вимогу про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач зазначає період затримки з 07.06.2023 року до 22.08.2023 року (день остаточного розрахунку). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, яка складала 49287,71 грн, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц, від 13.05.2020 у справі №810/451/17, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі № 165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). Звертають увагу суду, що у даній справі дії самого позивача направлені на безпідставне збагачення в судовому порядку, а останній являється інструментом такого збагачення. З урахуванням викладеного просять суд при вирішенні даної справи застосувати принцип розумної співмірності та пропорційності, як то наголошують численні постанови Верховного суду України. Просить суд відмовити позивачу у задоволені позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 12.02.2019 року по 13.01.2020 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 13.01.2020 року його було звільнено за ст.38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням, що не заперечується сторонами. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 07.07.2023 року по справі № 226/912/23 з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 49287,71 грн з урахуванням вже утриманих податку та інших обов`язкових платежів (а.с.7-8). Згідно квитанції № 156086 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС, відповідачу ТОВ «Краснолиманське» було доставлено позовну заяву [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі 07.06.2023 року (а.с.10). Згідно довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивача становить 1156,49 грн. (а.с. 20). Виплату заборгованість по заробітній платі в сумі 49287,71 грн з урахуванням вже утриманих податку та інших обов`язкових платежів було проведено у примусовому порядку виконавцем 22.08.2023 року, що не заперечується відповідачем (а.с.5-зворотня сторона). Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022). Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 07.06.2023 року (коли відповідач дізнався про вимоги позивача про виплату заборгованості) по 22.08.2023 року (день виплати заборгованості). Суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 08.06.2023 року (наступний день після того, як відповідач дізнався про вимоги позивача про виплату заборгованості) по 22.08.2023 року (день виплати заборгованості) в сумі 62450,46 грн. із розрахунку: 1156,49 грн. х 54 робочих дні за вказаний період = 62450,46 грн. При цьому суд враховує тривалий період затримки відповідачем виплати всіх сум, що належать позивачу від підприємства, після звільнення позивача. Суд не приймає доводи відповідача, зазначені у відзиві, щодо відсутності підстав для задоволенню позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial