Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , покликаючись на те, що під час перебування з [PERSON] у шлюбі, у 1990 році останній отримав земельну ділянку, площею 5,4 га в товаристві «Лісова пісня» згідно черги на одержання садово-городньої ділянки, як працівник Фірми по будівництву і монтажу засобів телекомунікацій радіо і телебачення «Свемон» Івано-Франківське підприємство, що підтверджується довідкою Івано-Франківської філії Акціонерного товариства «Свемон» від 21 березня 1998 року за № 90. У даній довідці міститься також наступна інформація: «На час одержання згідно листа обліку кадрів в склад сім`ї входили: [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - дочка. Ділянка виділена для всієї сім`ї». На даній земельній ділянці разом зі своїм на той час чоловіком [PERSON] , було зведено садовий будинок за спільні кошти. На підставі рішення XV сесії виконкому Івано-Франківської міської ради за № 486 від 29.12.1993 року її чоловіку передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0551 га для ведення садівництва у Садівницькому товаристві «Лісова пісня» «Зв`язок» ( [ADDRESS] ). Дані обставини підтверджує архівний витяг № 35/04-02 від 23.05.2013 року. У лютому 1994 року, на підставі вищевказаного рішення виконкому Івано-Франківської міської ради, [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю. Після розірвання шлюбу між нею та [PERSON] останній одружився зі [PERSON] . Насправді такий шлюб було укладено фіктивно, з корисливих мотивів [PERSON] , з метою заволодіння спільно нажитим майном позивачки та [PERSON] . У 2013 року їй стало відомо про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS] , Садово-городнє товариство «Лісова пісня» та земельну ділянку, розташовану на території Івано-Франківської міської ради, що надана для ведення садівництва. Про дані обставини вона дізналася отримаши довідку приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрича Романа Івановича від 11.06.2013 року вих. № 18/01-16. Згідно вказаної довідки вона отримала інформацію про те, що 20.05.2000 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фричем Р.І. посвідчено за реєстровим номером Д-214 Договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться на території Івано-Франківської міської ради у [ADDRESS] , садово-городнє товариство « Лісова пісня », за яким її колишній чоловік [PERSON] продав вищевказане примішення [PERSON] . За вищевказаним Договором був відчужений садовий будинок цегляний, загальною площею 50,7 кв.м. та земельна ділянка надана для ведення садівництва, площею 0,0551 га). [PERSON] земельну ділянку та садовий будинок продав [PERSON] за 17627 грн. Після неодноразових звернень, у травні 2016 року, вона отримала копію Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ІФ № 008112, виданого 24.05.2001 року на ім`я [PERSON] . Позивачка вказує, що за її заявою було ініційовано відкриття кримінального провадження за фактом шахрайських дій [PERSON] , яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013090020000650 від 30.05.2013 року. Однак на підставі постанови слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області від 08 листопада 2013 року дане кримінальне провадження було закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та у зв`язку з наявністю спірних цивільно-правових відносин. Також позивачка зазначає, що на стадії оскарження та перегляду знаходиться рішення Івано-Франківського міського народного суду від 10 грудня 1991 року у справі № 2-2533 за позовом [PERSON] до неї, як [PERSON] про примусовий обмін житлових, приміщень, що завдало їй тяжких душевних і моральних страждань та спричинило фізичне виснаження. Такі дії відповідача є грубим порушенням чинного на момент укладення договору купівлі-продажу законодавства. Як зазначається у позовній заяві, майно, що стало предметом договору, було набуте за час перебування у шлюбі, було створено та значно зросло у вартості внаслідок спільної праці позивачки з відповідачем - колишнім чоловіком [PERSON] . За таких обставин позивачка просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що знаходяться на території Івано-Франківської міської ради в [ADDRESS] , садово-городнє товариство «Лісова пісня», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрич Р.І., за зареєстровим номером Д-214 та застосувати наслідки недійсності правочину. 05.10.2017 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що знаходиться на території [ADDRESS] , садово-городнє товариство «Лісова пісня», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрич Р.І. 20.05.2000 року (за зареєстровим номером Д-214) та застосувати наслідки недійсності правочину, а також визнати за нею право власності на 1/2 частку садового будинку [ADDRESS] , садово-городнє товариство «Лісова пісня» та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0551 га, що знаходиться на території Івано- Франківської міської ради в [ADDRESS] , садово-городнє товариство « Лісова пісня ». Також просила стягнути з відповідачів на її користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати по наданню правової допомоги. Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечує заявлені до неї позовні вимоги. В обгрунтування своїх заперечень заначає наступне. У 1990 році [PERSON] , як працівнику Фірми по будівництву і монтажу засобів телекомунікацій радіо і телебачення "Свемон" Івано-Франківське підприємство була виділена в користування земельна ділянка площею 5,4 га в товаристві "Лісова пісня". Будівництво садового будинку розпочалось у 1991 році та було завершене і здане в експлуатацію [PERSON] у 2000 році. У цьому ж році [PERSON] отримав право власності на вказаний будинок на підставі Довідки про право власності на садовий будинок, виданий садово-городнім товариством "Лісова пісня" від 17.05.2000 року № 20 і зареєстрував право власності в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 18.05.2000 року в реєстраційній книзі № 3 за реєстраційним номером № 269. У 1993 році [PERSON] приватизував дану земельну ділянку на підставі рішення Івано-Франківської міської Ради народних депутатів № 486 від 29.12.1993 року «Про розгляд матеріалів відділу землевпорядкування і землекористування». На підставі даного рішення [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ № 15/2-002218 від лютого 1994 року. Згідно даного акту [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0,0551 га для ведення садівництва в урочищі Дем`янів Лаз в м. Івано-Франківську. Ще до моменту приватизації земельної ділянки (1993 року) [PERSON] 26 вересня 1991 року розірвав шлюб з позивачкою. Як наслідок, земельна ділянка та збудований на ній садовий будинок є особистою власністю [PERSON] , а не спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] , а тому [PERSON] не потрібно було письмової згоди позивачки на відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна. За таких обставин та враховуючи те, що [PERSON] є єдиним власником земельної ділянки та садового будинку, 20 травня 2000 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS] . Згідно даного договору [PERSON] стала власником даного будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Таким чином вважає, що підстав для задоволення позову немає, а тому просить у повному обсязі у ньому відмовити. Також відповідачка просила застосувати у даній справі позовну давність. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2016 року (суддя Бородовський С.О.) відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 22). У зв`язку із закінченням 23.01.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Бородовського С.О. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 6 від 26.01.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (т. 1 а.с.70). Системою автоматизованого розподілу дану цивільну справу розподілено судді Мелещенко Л.В. (т. 1 а.с. 71). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року (с. Мелещенко Л.В.) справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 72). У зв`язку із закінченням 24.04.2017 року п`ятирічного строку призначення судді Мелещенко Л.В. вперше та відповідно до розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду Оліяра В.І. № 57 від 04.05.2017 року проведено повторний автоматичний розподіл даної цивільної справи (т. 1 а.с. 100). Системою автоматизованого розподілу дану цивільну справу розподілено судді Антоняку Т.М. (т. 1 а.с. 101). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року (с. Антоняк Т.М.) справу прийнято до провадження (т. 1 а.с. 102). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2021 року залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 82). Відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2021 року проведено заміну відповідача [PERSON] його правонаступником - [PERSON] (т. 2 а.с.29). В судовому засіданні позивачка та її представники повністю підтримали позовні вимоги та просили про їх задоволення у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] судовому засіданні просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб 15 листопада 1975 року, що вбачається з копії Свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 15.11.1975 року Задарівською сільською радою Монастириського району Тернопільської області (т. 1 а.с. 146). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого повторно 05.06.2008 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 26.09.1991 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 560 (т. 1 а.с. 8). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.12.1991 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено. Проведено примусовий обмін квартири [ADDRESS] , яку займають сторони, пересиливши: [PERSON] з дочками [PERSON] та [PERSON] у двохкімнатну квартиру площею 27,8 кв.м. по [ADDRESS] ; [PERSON] у квартиру [ADDRESS] з однієї кімнати площею 12,1 кв м у м. Івано-Франківську; [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - у трьохкімнатну кавртиру площею 38,4 по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 89). З копії довідки, виданої Івано-Франківською фірмою по будівництву і монтажу засобів телекомунікацій радіо і телебачення "Свемон" згідно черги на одержання садово-городньої ділянки в 1990 році працюючому на той час [PERSON] виділена земельна ділянка в товаристві "Лісова пісня" (а.с. 34). Із копії архівного витягу рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів про розгляд матеріалів відділу землевпорядкування і землекористування від 29.12.1993 року № 486 слідує, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 551 кв.м., що по вул. Новгородській садівницького товариства «Лісова пісня» (т. 1 а.с. 9). Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого в лютому 1994 року Івано-Франківською Радою народних депутатів комітетом (т. 1 а.с. 10) [PERSON] передано для ведення садівництва землю площею 0,0551 гектарів. Згідно копії довідки за № 18/01-16 від 11.06.2013 року (т. 1 а.с. 11) приватного нотаріуса Івано-Франківського МНО Фрич Р.І. та копії Договору купівлі-продажу від 20.05.2000 року за зареєстрованим номером Д-214 садовий будинок загальною площею 50,7 кв м та земельна ділянка, надана для ведення садівництва, площею 0,0551 га, що знаходиться на території Івано-Франківської міської ради в [ADDRESS] були продані [PERSON] - [PERSON] за 17 627 грн. (т. 1 а.с. 11, 12). З копії Державного Акту на право приватної власності виданого 24.05.2001 року Івано-Франківською міською радою народних депутатів вбачається, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0551 гектарів для ведення садівництва (т. 1 а.с. 13). Відповідно до копії постанови про закриття кримінального провадження від 08.11.2013 року Івано-Франківським МВ УМВС України в Івано-Франківській області закрито кримінальне провадження за фактом шахрайський дій [PERSON] , у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 14-15). Згідно копії оціночного акту у власності [PERSON] знаходиться будинок [ADDRESS] , садово-городнього товариства "Лісова пісня". Побудований будинок 1990 року (т.1 а.с. 142-143, 193-194). Довідкою садово-городнього товариства "Лісова пісня" за № 20 від 17.05.2000 року про право власності встановлено, що [PERSON] на праві власності належить садовий будинок побудований на земельній ділянці № [NUMBER] садово-городнього товариства «Лісова пісня» (т. 1 а.с. 144). Відповідно до реєстраційного посвідчення Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації (т. 1 а.с. 144) за [PERSON] зареєстрований на праві власності садовий будинок [ADDRESS] садово-городнього товариства «Лісова пісня». Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відтак, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем нерухомого майна, здійснюється на підставі положень ЦК України, які передбачають обов`язкове нотаріальне посвідчення вказаних договорів що при укладенні оспорюваного договору було дотримано його сторонами. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. За загальним правилом тягар доказування покладається на позивача. Як слідує з матеріалів справи, спірний садовий будинок був зданий в експлуатацію [PERSON] у 2000 році. У цьому році [PERSON] отримав право власності на вказаний будинок на підставі Довідки про право власності па садовий будинок, виданий садово-городнім товариством «Лісова пісня» від 17.05.2000 року № 20 (т. 1 а.с. 144) та зареєстрував право власності в Івано-Франківському обласному бюро зехнічиої інвентаризації 18.05.2000 року в реєстраційній книзі № 3 за реєстраїзійним номером № 269. Також встановлено, що [PERSON] приватизував спірну земельну ділянку на підставі рішення Івано-Франківської міської Ради народних депутатів № 486 від 29.12.1993 року «Про розгляд матеріалів відділу землевпорядкування і землекористування» (т. 1 а.с. 9), та на підставі даного рішення [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ № 15/2-002218 від лютого 1994 року, згідно якого [PERSON] став власником земельної ділянки площею 0,0551 га для ведення садівництва в урочищі Дем`янів Лаз в м. Івано-Франківську. Шлюб між [PERSON] та позивачкою розірвано 26 вересня 1991 року (т. 1 а.с. 8). Правовідносини сторін у справі щодо спірного садового будинку та земельної ділянки регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім`ю, що діяв до січня 2004 року. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Положеннями статті 17 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на момент передання відповідачу земельної ділянки) передбачалося, що громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Згідно статті 67 Земельного кодексу України, який діяв на момент передання відповідачу земельної ділянки, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальнихжилих будинків,господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ № 2201 (з 23.06.1992 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Так, відповідно до частини п`ятої статті 61 Сімейного кодексу України, у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Таким чином тільки у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Саме такий висновок щодо застосування норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року викладено у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18). Подібні висновки щодо нерухомого майна також викладені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 753/3440/17 (провадження № 61-800св17), від 02 вересня 2020 року у справі № 335/10676/16-ц (провадження № 61-4077св18). Також, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Правовими висновками, що викладені у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (провадження № 6-2710цс15) зазначено, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Такі ж вимоги містить і чинний Сімейний кодекс України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, де п. 5 ст. 57 передбачає, що земельна ділянка, набута чоловіком чи дружиною за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є їх особистою приватною власністю. За таких обставин, проаналізувавши доводи позивача та відповідача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Також, сторона відповідача клопотала про застосування строків позовної давності до заявлених [PERSON] позовних вимог. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як слідує з матеріалів справи, позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом 10 червня 2016 року (т. 1 а.с. 2). Спірний Договір купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, що знаходиться на території Івано-Франківської міської ради в [ADDRESS] , садово-городнє товариство «Лісова пісня», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрич Р.І., укладено 20.05.2000 року. У позовній заяві позивачка покликалася на те, що про укладення оспорюваного договору дізналася отримаши довідку приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Фрича Романа Івановича від 11.06.2013 року вих. № 18/01-16. При цьому, з долученої копії постанови про закриття кримінального провадження від 08.11.2013 року (т.1 а.с. 14-15) за фактом шахрайський дій [PERSON] , у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, слідує, що відомості про кримінальне правопорушення за зверненням [PERSON] за фактом шахрайський дій [PERSON] , внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.05.2013 року. З цього можна зробити висновок, що позивачці була відома інформація про укладений спірний Договір купівлі-продажу станом на травень 2013 року. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на викладене, враховуючи, що договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено 20 травня 2000 року, обізнаності позивачки про спірний договір та звернення позивача до суду 10 червня 2016 року, суд дійшов висновку про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову позивачці у задоволенні позову також з підстав спливу строку позовної давності. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed