Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] , через представника адвоката Гуцул Марину Сергіївну, звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просив суд визначити місце проживання своїх дітей за своїм місцем поживання . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.11.2009 року між ним та відповідачем укладено шлюб, від якого у них народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Вказує, що під час спільного проживання однією сім`єю, у них суттєвих сварок чи конфліктів не було, але рік назад у [PERSON] загинув на війні рідний брат, та вона вирішила 08 червня 2023 року переїхати із їх спільними дітьми до своїх родичів у с.Бережки, що на Рівинщині та не бажає повертатися додому. Молодша донька [PERSON] виявила бажання повернутися додому, але старшу доньку [PERSON] дружина почала налаштовувати проти батька. Вказує, що [PERSON] своєю поведінкою створює умови, які суперечать інтересам їх дітей та впливає на їх морально-психологічний стан. Крім цього, у разі проживання доньок разом з нею, вона не зможе забезпечити, їм нормальних умов для проживання, так як власного житла на території свого місця перебування вона не має та проживає у родичів, постійного джерела доходу не має, не працевлаштована. Отже, проживання дітей з нею не забезпечить для них належних умов, що вони потребують. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 липня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Гуцул М.С. в судове засіданняне з`явилися про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, до суду від позивача та представника позивача заяв чи клопотань не надійшло. Попередньо від позивача надійшла заява про слухання справи за його відсутності при цьому вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.68). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від відповідача до суду надійшла заява в якій вона вказує, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить справу розглянути за її відсутності (а.с.51). Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградськоїв судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. До суду від нього надійшла заява про слухання справи у відсутності представника де вказано, що заперечує проти задоволення вимог позивача, так як при розгляді даного питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Кетрисанівської сільської ради, яке відбулося 24.07.2023 року було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] примирилися і спір між ними з приводу місчя проживання дітей відсутній. На цій підставі орган опіки та піклування Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської вважає за недоцільне визначити місце проживання дітей з позивачем (а.с.69). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 07 листопада 2009 року Куйбишевською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області, актовий запис №09, свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] , Куйбишевською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області від 09.11.2009 року, та на час розгляду справи шлюб між ними не розірвано (а.с.31). Від шлюбу мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження Серії [NUMBER] виданого Куйбишевською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області від 16.01.2013 року, актовий запис 1 (а.с.10) та доньку [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження Серії [NUMBER] виданого Куйбишевською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області від 23.09.2010 року (а.с.11). Згідно довідки виданої Кетрисанівською сільською радою Кропивницького району Кіровоградської області за №168 від 28.06.2023 року позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з ним проживають [PERSON] - відповідачка та їх діти: [PERSON] та [PERSON] (а.с.25). З актів про фактичне проживання особи від 03.07.2023 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживають: чоловік [PERSON] , дружина [PERSON] та доньки - [PERSON] , [PERSON] . Також вказано, що зареєстровані у домоволодінні, але фактично не проживають сестра [PERSON] з 2017 року та [PERSON] з 08.06.2023 року (а.с.26-28). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. За змістом частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Аналогічний висновок зроблено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №710/1678/18, провадження №61-8345св22 від 30.01.2023 року. Але, ні строною позивача ні стороною відповідача участь у справі дітей сторін не забезпечено, тому суд не мав можливості з"ясувати їх думку з приводу їх місця проживання. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Кетрисанівської сільської ради про визначення місця проживання дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 28.07.2023 року №266, у зв`язку з тим, що відсутній спір між батьками, з метою захисту прав та забезпечення як найкращих інтересів дітей, орган опіки та піклування Кетрисанівської сільської ради вважає за недоцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.65-67). Крім того, як вбачається з матеріалів позовної заяви, сторони перебувають у шлюбі, відповідачка проживає разом з позивачем та дітьми постійно за адресою: [ADDRESS] і тільки з 08.06.2023 року вона покинула місце проживання, оскільки разом з дітьми поїхала до своїх родичів, що саме по собі не доводить факту зміни постійного місця проживання як її так і дітей. Також відповідачем до позовної заяви надано заяву від 24.07.2023 року про слухання справи за її відсутності, при цьому вона не заперечує проти задоволення позовних вимог, проте таку заяву суд не може прийняти як визнання позову, також з урахуванням того, що відповідач не надала доказів того, що її заява не суперечить інтересам дітей сторін, в тому числі з урахуванням висновку органу опіки та піклування. Окрім того, в судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, до суду позивач подав заяву про слухання справи за його відсутності, при цьому подану раніше заяву про виклик та допит свідків не підтримав, їх участь в судовому засіданні не забезпечив, та не висловив своєї позиції щодо заяви відповідача. З огляду на встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених у позову, тому заявлені позивачем позовні вимоги про визначення місця проживання дітей разом з ним не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed