Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

18 квітня 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до [PERSON] , у якій просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 07 червня 2023 року. Протокольною ухвалою суду від 07 червня 2023 року відкладено підготовче судове засідання на 19.07.2023, повторно викликано у судове засідання учасників справи. Ухвалою суду від 19 липня 2023 року закрито підготовче судове провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 21 вересня 2023 року. Протокольною ухвалою суду від 21.09.2023 відкладено судове засідання на 31.10.2023. Позивачка [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяв, клопотань та відзив на позовну заяву до суду не подавала. Ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Справу розглянуто 31.10.2023 без участі учасників цивільної справи на підставі наявних у ній доказів та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Аргументи сторін Позиція позивача (а.с. 3-4) Позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою: але фактично не проживає за місцем реєстрації. Фактично відповідачка проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з умовами договору купівлі-продажу від 14.02.2017 відповідачка [PERSON] взяла на себе зобов`язання знятися з реєстрації після чотирнадцятого лютого дві тисячі двадцять другого року. Проте відповідачка свого зобов`язання не виконала, жодного дня з моменту укладення договору купівлі-продажу за даною адресою фактично не мешкала, її особистих речей у будинку не має, жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також в поліпшенні стану будинку, протягом всього часу з моменту реєстрації, а це з 14.02.2017, за вказаною адресою не приймає. У зв`язку з тим, що в будинку зареєстрована відповідачка, яка фактично у ньому не проживає, позивачка, як власник, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законодавством, на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Позивачка уважає, що [PERSON] є такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При нормативному обґрунтуванні позову позивачка посилалася на ст. 47 Конституції України, ст. 15, 317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 64, 71, 72 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 10 постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207. Позиція відповідача Відповідачка не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, будь-яких заперечень на позов суду не надала, власну позицію щодо предмета спору не висловила. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до відмітки, що міститься у паспорті позивачки, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, який знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.02.2017, зареєстрованим в реєстрі за номером 76 (а.с. 8); витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 14 лютого 2017 року, індексний номер витягу 80292002 (а.с. 11-12); технічним паспортом на садибний (індивідуальний) будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовленим КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» за станом на 06.06.2013, інвентаризаційна справа № 1502, реєстровий номер 1857, квартал № 91 (а.с. 13-18). Інформацією, отриманою судом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (відповідь № 150873 від 19.07.2023), підтверджується факт того, що власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є позивачка [PERSON] ; підстава виникнення права власності: на 3/4 частки нерухомого майна - договір купівлі-продажу від 14.02.2017, зареєстрований в реєстрі за номером 76; на 1/4 частки нерухомого майна - свідоцтво про право на спадщину, номер 514, видане 27.09.2013 Печенізькою державною нотаріальною конторою Харківської області (а.с. 35-36). Згідно з актом від 28.03.2023, складеним депутатом Печенізької селищної ради Чугуївського району Харківської області Кизим Ольгою Вікторівною, у присутності мешканців селища Печеніги Чугуївського району Харківської області [PERSON] та [PERSON] , відповідачка [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за місцем даної реєстрації з 14.02.2017 (а.с. 19). Відповідно до довідки Печенізької селищної військової адміністрації Чугуївського району Харківської області від 12.06.2023 № 01-09/848 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34). Застосовані судом норми права Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року за Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР , закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Статтею 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі: 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України ««Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Вирішуючи спір між сторонами, суд уважає, що фактично обраний позивачкою спосіб захисту, направлений на зняття відповідачки з реєстрації її місця проживання за адресою домоволодіння, належного на праві власності позивачці. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у якому зареєстрована але не проживає відповідачка [PERSON] . Відповідачка фактично не проживає за зареєстрованим місцем проживання з 14 лютого 2017 року та доказів поважності причин її відсутності за спірною адресою суду не надала. Підписавши договір купівлі-продажу, що був нотаріально посвідчений 14.02.2017 приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області Кормільцем М.П., [PERSON] взяла на себе зобов`язання знятися з реєстрації після чотирнадцятого лютого 2022 року, проте обов`язку свого добровільно не виконала. Отже, оскільки відповідачка більше трьох років не проживає у будинку, що належить позивачці, а реєстрація місця проживання відповідачки у належному позивачці будинку заважає їй у повній мірі володіти та користуватися житлом, позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , виданого 05 жовтня 2016 року на ім`я « [PERSON] », яка міститься у матеріалах справи. Позивачкою було заявлено одну позовну вимогу немайнового характеру, яку суд задовольняє повністю. Зважаючи на те, що позов позивачки підлягає задоволенню, позивачка звільнена від сплати судового збору, то з відповідачки у відповідності до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1 073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved