Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Заявник [PERSON] 01 вересня 2023 року звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування заяви зазначила, що вона є рідною онукою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в місті Шуя Шуйського району Іванівської області російської федерації. Після смерті бабусі залишилася спадщина, на яку остання залишила заповіт на ім`я заявниці. Вона звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Величко із заявою щодо оформлення спадкових справ, однак з`ясувала, що єдиною підставою для державної реєстрації факту смерті є рішення суду про встановлення відповідного факту, який має бути встановлений відповідно до статей 315, 317 ЦПК України. Ухвалою суду від 04 вересня 2023 року заяву залишено без руху для усунення недоліків. Після усунення недоліків заяви, ухвалою суду від 11 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено судовий розгляд на 09 жовтня 2023 року. Через перебування головуючого судді на лікарняному, справу знято з розгляду та призначено на 20 жовтня 2023 року. Через перебування головуючого судді у нарадчій кімнаті, у кримінальній справі, справу знято з розгляду та призначено на 07 листопада 203 року. 11 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов лист від заінтересованої особи про розгляд справи за відсутності її представника відповідно до чинного законодавства. 07 листопада 2023 року на адресу суду надійшло звернення від заявника [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, у якій остання просила задоволити заяву про встановлення факту смерті в повному обсязі. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Заявник [PERSON] , [INFO] , є онукою [PERSON] , [INFO] (а.с.5-13). [PERSON] померла [INFO] в місті Шуя Шуйського району Іванівської області Російської Федерації, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим 14 червня 2013 року філією по місту Шуя та Шуйському районі комітету Іванівської області ЗАГС та копією медичного свідоцтва про смерть, виданим ОБУЗ Шуйська ЦРБ\~ (а.с.13-15). За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належні їй квартиру під [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Величко О.Л. заведено спадкову справу після смерті [PERSON] та повідомлено [PERSON] про необхідність надати їй оригінал свідоцтва про смерть громадянки України [PERSON] , [INFO] (а.с.18-19). При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. При цьому, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення факту, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Факт смерті особи у певний час за відмови органів реєстрації актів цивільного стану зареєструвати факт смерті встановлюється за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів цивільного стану у реєстрації факту смерті, яка обумовлюється несвоєчасним зверненням до цих органів або відсутністю документів, які стверджують подію смерті. При зверненні до суду заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Доказами, цього можуть бути: медичне свідоцтво, акт органів поліції, акт органів пожежного і водного нагляду та інші докази. Аналогічна правова позиція викладено у постанові Верховного Суду від 13.05.2022 у справі № 478/1072/21. Відповідно до ст. 49 ЦК України актом цивільного стану є, зокрема, смерть фізичної особи, яка підлягає державній реєстрації відповідно до закону та обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п. 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Разом з цим, відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 р., укладеної між державами членами СНД, зокрема, Україною і Російською Федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Дія вказаної Конвенції відповідно до Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» № 2783-IX від 01.12.2022, який набрав чинності 23.12.2023, була зупинена у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь. Так, дія Конвенції від 22.01.1993 та Протоколу від 28.03.1997 зупинена з 27.12.2022. Таким чином, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка залишається чинною у відносинах України з Росією і Білоруссю. Водночас, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 р. № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» було установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, станом на день розгляду заяви, свідоцтво про смерть, видане на території російської федерації, не потребує будь-якої легалізації. Тому свідоцтво про смерть [PERSON] має бути прийнято органами державної влади як доказ її смерті, оскільки підтверджує цей факт. Як встановлено судом, факт смерті [PERSON] в російський федерації, зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Зазначене свідоцтво видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої померла мати заявника, містить необхідні реквізити, в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04.02.2023 № 107 не потребує засвідчення апостилем та подальшої легалізації, та вважається дійсним на території України. У зв`язку з цим необхідність у встановленні факту смерті [PERSON] в судовому порядку відсутня. Заявниця не позбавлена можливості використовувати свідоцтво про смерть своєї бабусі, видане компетентними органами іноземної держави, у будь-яких правовідносинах на території України. Повторна реєстрація смерті особи, законодавством України не передбачена. Суд не може підміняти державний орган, приймаючи рішення, та вирішувати питання, які належать до компетенції іншого суб`єкта владних повноважень. За таких обставин, відсутні підстави для встановлення у судовому порядку факту смерті [PERSON] , так як такий факт вже встановлений відділом ЗАГС російської федерації. Суд не бере до уваги посилання заявника на положення статті 317 ЦПК України, так як вказана стаття регулює правові відносини щодо встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, а [PERSON] померла на території Шуйського району Іванівської області російської федерації. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed