Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним діями працівників Патрульної поліції, притягненням до адміністративної відповідальності, з накладенням стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 17 000 грн. та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. Просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями службовими особами органів Національної поліції України, в розмірі 120 000 грн. Позовна заява мотивована тим, що 21 грудня 2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області постанову судді Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2022 року у справі № 178/1532/22 про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Позивач вказав, що через незаконні дії службових осіб Національної поліції України йому спричинено моральних страждань, оскільки він незаконно був притягнутий до адміністративної відповідальності, а справа про адміністративне правопорушення розглядалась майже 2 місяці. Зазначені події негативно вплинули на звичайний спосіб його життя та призвели до заподіяння значної моральної шкоди. Моральна шкода, завдана позивачу, виражається у різного роду душевних стражданнях, які полягають, зокрема, у тому, що зазначені події негативно вплинули на звичайний спосіб життя, він вимушений був витрачати час на судові засідання, які проходили виключно у робочий час, винаймати адвоката, на що витрачати свої власні кошти, користуватись тимчасовим посвідченням водія. Крім того, завдано значної шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення позивача за статтею 130 КУпАП до відповідальності зробило з нього образ суспільно небезпечної особи, яка здатна вживати наркотичні речовини під час керування автотранспортом. Негативні переживання власної вини за те, що він приніс рідним і близьким такі проблеми. Тому відповідно до ст. 1174ЦК України позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 120 000 грн. Ухвалою суду від 13.07.2023 року провадження у справі відкрито за правилами позовного (спрощеного) провадження (а.с. 23). 14.08.2023 року представником відповідача 2 подано відзив на позовну заяву (а.с. 46-64), відповідно до якого заперечила щодо задоволення позовних вимог, оскільки Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавала. Тому відповідно до вимог чинного законодавства не може нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Крім того, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Позивачем не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини в її заподіянні. Крім того, вважає що службові особи при складанні протоколу про адміністративне правопорушення діяли в межах повноважень, наданих їм Законом та нормами КУпАП. Відповідно до положень ст. 221 КУпАП питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності може бути вирішено лише судом. Отже, за таких обставин просила відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. 30.08.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача 1 (а.с. 67-81), відповідно до якого заперечила щодо задоволення позовних вимог, оскільки співробітниками Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 354512 від 22.09.2022 за статтею 130 КУпАП у відношенні [PERSON] не складався, а був складений працівниками Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції. Відповідно до п. 2 розділу III Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції 06 листопада 2015 р. №73 (у редакції наказу Національної поліції 18 листопада 2015 р. № 96) Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, і йому підпорядковується. Відповідно до п. 1 розділу V Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції 06 листопада 2015 р. № 73 (у редакції наказу Національної поліції 18 листопада 2015 р. № 96) Департамент патрульної поліції є юридичною особою, має самостійний баланс і згідно зі ст. 80 ЦК України може виступати від власного імені в суді, а тому вважає, що Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області не є належним відповідачем у справі. Також, зазначила, що відшкодування моральної шкоди фізичній особі внаслідок закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення не передбачено. Вважає, що позивачем не доведено ті обставини, на які посилається, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги до ГУНП в Дніпропетровській області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. До судового засідання сторони не з`явились, хоча про час, день та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. 23.10.2023 року позивач надіслав на адресу суду заву про розгляд справи у його відсутність. Тому, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Ухвалою суду від 26 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 1 Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області Штрихунової А. про заміну неналежного відповідача Управління Національної поліції у Дніпропетровській області на належного відповідача - Департамент патрульної поліції Національної поліції України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 2.09.2022 року серії ААД № 354512 та постанови Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2022 року у справі № 178/1532/22 про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто судовий збір на користь держави в сумі 496 гривень 20 копійок (а.с. 104-111). 21 грудня 2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області постанову судді Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2022 року у справі № 178/1532/22 про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 17-19). У вказаній постанові суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що «... протокол про адміністративне правопорушення та оскаржувана постанова суду першої інстанції взагалі не містять відомостей про те, які ж саме ознаки наркотичного сп`яніння були виявлені у [PERSON] , які б були безумовною підставою для проведення його огляду на стан сп`яніння, що вказує на відсутність конкретизації адміністративного правопорушення, що ставиться у провину [PERSON] , чим відповідно порушується його право на захист. Суд апеляційної інстанції також встановив, що зупинка транспортного засобу під керуванням [PERSON] була безпідставною ...». Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з доводами [PERSON] про порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП, зокрема права на захист, оскільки розгляд справи було проведено у його відсутність та без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена вирок постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду (на яку позивач посилається у позовній заяві як на підставу позову), відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до ст. 1 Закону України Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01.12.1994 року (далі - Закон № 266/94-ВР) встановлено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди, завданої громадянинові, а саме внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У даній справі підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди є незаконне складення адміністративного протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та незаконне притягнення судом першої інстанції позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП. Проте, даних про сплату незаконно накладеного штрафу суду не надано, оскільки позивач використав своє прав на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції про накладення на нього штрафу, яка судом апеляційної інстанції була скасована у зв`язку із відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення. Тобто постанова суду першої інстанції про накладення на позивача штрафу не набула законної сили. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Вказані правові висновки наведені у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц. Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). Згідно з матеріалами справи позивач оскаржує дії службової особи Управління патрульної поліції в Дніпропетровські області Департаменту патрульної поліції, а саме щодо незаконного складення протоколу про адміністративне правопорушення від 22.09.2022 року серії ААД № 354512 згідно з ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також незаконного притягнення його Криничанським районним судом Дніпропетровської області до адміністративної відповідальності відповідно до постанови від 10.10.2022 року у справі № 178/1532/22, яку скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.12.2022 року, провадження у справі закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відповідно до п. 2 розділу III Положення про Департамент патрульної поліції затвердженого наказом Національної поліції 06 листопада 2015 р. №73 (у редакції наказу Національної поліції 18 листопада 2015 р. № 96) Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області є структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, і йому підпорядковується. Відповідно до п. 1 розділу V Положення про Департамент патрульної поліції затвердженого наказом Національної поліції 06 листопада 2015 р. № 73 (у редакції наказу Національної поліції 18 листопада 2015 р. № 96) Департамент патрульної поліції є юридичною особою, має самостійний баланс і згідно зі ст. 80 ЦК України може виступати від власного імені в суді. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)). Суд акцентує увагу на тому, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Так, позивач оскаржує дії службових осіб Управління патрульної поліції в Дніпропетровські області Департаменту патрульної поліції, а саме незаконне складання адміністративного протоколу, але відповідачем у справі вказує орган Національної поліції України - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області. Департамент патрульної поліції є окремою юридичною особою публічного права та може виступати від власного імені в суді. Відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду, а тому позивачем помилково неправильне визначено коло учасників у справі. Будь-яких заяв про заміну неналежного відповідача Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області на належного Департаменту патрульної поліції від позивача до суджу не надійшло. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст. 12, 13 ЦПК України, суд з власної ініціативи не вправі вирішувати питання про заміну неналежного відповідача на належного, оскільки таким правом згідно зі ст. 51 ЦПК України наділений лише позивач. Таким чином, суд дійшов висновку про відому в задоволенні позовних вимог. Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу Українирішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015Державна казначейська служба Україниє центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства,бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п.3). Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня2011 року № 845(далі - Порядок). Згідно з пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Казначейської служби як розпорядника бюджетних коштів. З повноважень та завдань Державної казначейської служби України не вбачається, що цей орган несе відповідальність за шкоду, завдану незаконними діями органів Національної поліції України. Самостійним відповідачем Державна казначейська служба України за такого роду позовами бути не може. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)). У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦПК України). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Отже, орган державної влади, дії службової або посадової особи якого є предметом розгялду справи не залучений в якості співвідповідача - Департамент патрульної поліції Національної поліції України, натомість залучений неналежний співвідповідач - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області. Вказане є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed