Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

07.08.2023 року на адресу суду надійшла вказана позовна заява. В своїх вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60 131,56 грн., а також судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. та судового збору в сумі 1 073,60 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №75182, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Авансар» заборгованості в сумі 60 131,56 грн. На підставі зазначеного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Борейком М.В. було відкрито виконавче провадження [NUMBER] та здійснювались виконавчі дії щодо примусового виконання виконавчого напису і стягнення з позивача заборгованості. В межах виконавчого провадження заборгованість було сплачено в повному обсязі. Позивач не погодився із виконавчим написом та звернувся до суду з позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2023 року (справа 761/15533/22) виконавчий напис №75182 від 31.05.2021 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Ттому позивач вважає, що відповідач отримав безпідставно вказані кошти, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом свої порушених прав. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити його. Відповідач в судове засідання уповноваженого представника не направив, хоча повідомлений належним чином про день, час та місце судового засідання, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не направив. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.05.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №75182, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Авансар» заборгованості в сумі 60 131,56 грн. На підставі даного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Борейком М.В. було відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в повному обсязі сплатив заборгованість на підтвердження чого надав квитанцію №0.0.2712302291.1 від 19.10.2022 року на суму 66 307,51 грн. Постановою від 19.10.2022 року приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Борейко М.В. закінчив виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" - у зв`язку з виконанням виконавчого листа в повному обсязі. В той же час, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2023 року (справа №761/15533/22) виконавчий напис №75182 від 31.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України, тому суд вважає, що відпали правові підстави для набуття ТОВ «Авансар» коштів в розмірі 60 131,56 грн., примусово стягнутих за виконавчим написом, оскільки останній визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. У відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Також, у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 р. в справі № 648/1102/19 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.11.2022 року, справа № 922/1964/21. На підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених [PERSON] у зв`язку з розглядом в суді цієї справи, було надано до суду: копію договору про надання правової допомоги адвокатом від 27.07.2022 року; копію акту виконаних робіт від 03.08.2023 року; копію квитанції до прибуткового касового ордера від 01.08.2023 року на суму 12 000,00 грн. 13.09.2023 року до суду надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому представник відповідача, просить відмовити або зменшити розмір витрат на правничу допомогу, оскільки заявлені позивачем витрати на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру. Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка. За умовами ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved