Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Представник позивача - адвокат Сімукова Т.С., на підставі ст. 19, 141, 160, 161 СК України, ст. 29, 31 ЦК України, звернулася до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позову представник позивача вказала, що з травня 2011 позивач проживав в цивільному шлюбі з відповідачкою. Від даного шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . У них була звичайна сім`я, вони спільно займалися вихованням дитини та вели спільне господарство. З початку 2021 стосунки в родині погіршилися по причині різних поглядів на сімейне життя, відповідачка часто почала вживати алкогольні напої, у неї з`явилися друзі та подруги. Позивач залишився мешкати у будинку лише заради дитини, аби мати можливість піклуватися про доньку до середини січня 2022, а потім вимушений був виїхати з будинку в смт. Устинівка до смт. Олександрівка, оскільки відповідачка робила його життя нестерпним, і в результаті сварок страждала дитина. З 03.02.2022 позивач влаштувався на роботу до ТДВ «Інтерресурси» в смт. Олександрівка Кропивницького району Кіровоградської області, а з 07.03.2022 був увільнений у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, зі збереженням посади та місця роботи на весь період проходження служби. Увесь цей час позивач спілкувався з донькою та надавав їй матеріальну допомогу, регулярно спілкувався з матір`ю відповідачки (бабусею дитини), яка допомагала йому з донькою, готувала, прала, слідкувала за виконанням уроків. Також спілкувався і спілкується з класним керівником доньки, яка і повідомляла його про негативні обставини з боку відповідачки, про її аморальну поведінку, в результаті яких страждає дитина, і повідомила службу у справах дітей Устинівської селищної ради про факт неналежного виконання батьківських обов`язків відповідачкою, яка згодом за поданням служби у справах дітей притягалася до адміністративної відповідальності. На сьогоднішній день стан здоров`я матері відповідача погіршився і вона не може справлятися з господарством на онукою, оскільки їй вже 84 роки. Незважаючи на проведені бесіди, притягнення до адміністративної відповідальності відповідачка не змінила свій спосіб життя. Поспілкувавшись по телефону з представником служби у справах дітей позивач отримав інформацію, згідно якої служба у справах дітей налаштована на відібрання дитини у матері та влаштування її в заклад цілодобового перебування, одним словом до школи-інтернату. Позивач звернувся з рапортом до свого командування, зазначивши про складні сімейні обставини, від яких залежить доля дитини. Йому було надано відпустку, під час якої він звернувся до Устинівської служби у справах дітей з заявою про вирішення питання щодо доцільності проживання доньки з ним. 02.03.2023 виконавчим комітетом Устинівської селищної ради Кіровоградської області було прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитни з батьком. Для дитини створені належні умови проживання. За заявою позивача донька переведена на навчання до НВО [ADDRESS] . Враховуючи викладене, на підставі ст. 51 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 19, 141, 150, 160, 161 СК України, ст. 29 ЦК України, ст. 3, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, позивач звернувся до суду за захистом прав своєї малолітньої дитини. Ухвалою судді від 01.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання (а.с. 32-33). Ухвалою суду від 28.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.67-68). Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити; не заперечував щодо заочного розгляду справи (а.с. 101). Відповідачка у відповідності до ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, проте в судове засідання повторно не з?явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзив не подала (а.с. 29, 74, 79-81, 89, 92-100). Представник третьої особи у судове засідання не з?явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримали, рішення залишити на розгляд суду (а.с. 44, 54). Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому, враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи та відповідно до ст. 280-281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд проводить заочний розгляд даної справи за відсутності відповідача, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідачка мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується виданим повторно Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 14.08.2018 (а.с.19). Відповідно до Витягу з реєстру Олександрівської територіальної громади від 27.03.2023 №2023/002528750, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до Витягу з реєстру Устинівської територіальної громади від 06.02.2023 №2023/001052034, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ТДВ «Інтерресурси» з 03.02.2023, працюючи лісорубом дільниці дробіння тріски Олександрівського лісопереробного підрозділу, що підтверджується копіює трудової книжки серія [NUMBER] від 12.01.2018 та довідкою ТДВ «Інтерресурси» від 24.03.2023 №90. Також з довідки вбачається, що [PERSON] з 07.03.2022 увільнений від роботи у зв`язку з призовом на віськову службу під час мобілізації, зі збереженням за ним посади та місця роботи на весь період проходження ним військової служи (а.с.15, 16). Перебування позивача [PERSON] на військовій службі по мобілізації також підтверджується військовим квитком [NUMBER] від 08.09.1995 (а.с.12-14). Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соцального розвитку. Батьки або особи, які їх замінють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-5 ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток ; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.151 СК України , батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частина 1 ст. 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами наявний спір про визначення місця проживання дитини. Мати дитини не надала доказів, що визначення місця проживання доньки разом з батьком буде суперечити її інтересам. Частини 4, 5 ст. 19 СК України передбачають, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку виконавчого комітету Устинівської селищної ради Кіровоградської області, затвердженого рішенням від 02.03.2023 року за № 56, орган опіки та піклування Устинівської селищної ради Кіровоградської області вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (разом з батьком). Висновок обгрунтований тим, що мати дитини, [PERSON] , заперечень не має. Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов служби у справах дітей Олександрівської селищної ради, для дитини створені всі умови для комфортного проживання та проведення дозвілля: окрема кімната, письмовий стіл, полички для підручників, шафа для одягу, стільці, іграшки, комп`ютерна техніка (а.с.17, 18). Відповідно до ст. 3, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР№ 789-XII від 27.02.91 (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. За висновками Європейського суду з прав людини, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (справа «Хант проти України», № 31111/04, пункт 54, рішення від 07 грудня 2006 року). Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідачка не надала доказів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених позивачем вимог.

Outcome: approved