Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] з вимогами: «Визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порочить ділову репутацію, поширену [INFO] [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук) на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « [PERSON] » у вигляді публічного допису (публікації), за посиланням: [INFO] , у частині наступних тверджень: - «З`явилось оперативне відео перших хвилин після ДТП - там суддя [PERSON] повзає по асфальту і його втішає нєкій мужчина в очках» - «Мені ця пика здалася знайомою і я отримала попередню інформацію, що - це [PERSON] » Зобов`язати [PERSON] , протягом 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішення суду, спростувати недостовірну інформацію щодо [PERSON] , поширену [INFO] [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук) на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « [PERSON] » у вигляді публічного допису (публікації), за посиланням: [INFO] , шляхом розміщення нею резолютивної частини рішення суду в соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук) на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « [PERSON] », у вигляді публічного допису (публікації). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 000,00 гривень» 27 червня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 06 вересня 2023 року (вх. №44032) до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача - адвокатом Шрамко Іриною Сергіївно, з викладенням своєї позиції щодо підстав для відмови у задоволення позову, долучивши докази направлення іншому учаснику цивільного процесу, також у відзиві наведено підстави для поновлення відповідачу для подання відзиву на позов. 06 вересня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 03 жовтня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача - адвоката Шрамко І.С. про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позов. Поновлено відповідачу[PERSON] процесуальний строк для подання відзиву на позов. Прийнято відзив на позов, який подано до суду представником відповідача - адвокатом Шрамко І.С. 06 вересня 2023 року (вх.№44032), з доказами направлення відзиву засобами поштового зв`язку іншому учаснику цивільного процесу. Представник позивача - адвокат Гамаза Інна Олександрівна в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі доказів долучених до позову, додатково пояснила, що [INFO] [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук) на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « [PERSON] » опублікувала, публічний допис (публікація), що розміщений за посиланнями: [INFO] / За змістом допису розміщена публікація щодо дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце у ніч з 25 на [INFO] внаслідок якої загинув службовець Національної гвардії України. Учасником дорожньо-транспортної пригоди є суддя Макарівського районного суду Київської області [PERSON] , який є підозрюваним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Позивач стверджує, що у дописі міститься недостовірна інформація негативного характеру щодо його особи у вигляді неодноразового та прямого згадування імені позивача у контексті його особистої причетності до дорожньо-транспортної пригоди, а саме дослівно: «Ви бачили деталі жахливої історії про те, як [INFO] близько півночі голова Макарівського райсуду [PERSON] на автомобілі «Лексус», рухаючись по проспекту Берестейському, на смерть збив 23-річного військовослужбовця Національної гвардії. У загиблого залишився брат і батько, які зараз перебувають на фронті. Вдома без батька стали сиротами троє дітей. Суддя [PERSON] настільки убухався як свиня, навіть у салоні валялися пусті пляшки. Також суддя кілька разів намагався уникнути експертизи. І тут починається найцікавіше, хто ж покровителі цього судді. З`явилось оперативне відео перших хвилин після ДТП - там суддя [PERSON] повзає по асфальту і його втішає нєкій мужчина в очках. Мені ця пика здалась знайомою і я отримала попередню інформацію, що - це [PERSON] . На відео дуже схожа людина - тому судіть самі…» Крім того, під відповідним дописом відповідачем було розміщено зображення обличчя позивача та фрагмент відеоматеріалу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Однак, дана інформаціє є недостовірною, такою що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки вона не відповідає дійсності, нічим не доведена та не підтверджена, а також формує негативну громадську думку стосовно особи позивача. За наведених обставин, позивач звертається до суду з вимогами визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порочить ділову репутацію, інформацію поширену [INFO] [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук) на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « [PERSON] » у вигляді публічного допису (публікації), зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у спосіб, яким вона була поширена, та шляхом розміщення відповідачем резолютивної частини рішення суду в соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук) на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « [PERSON] », у вигляді публічного допису (публікації). Крім того, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача спричинену моральну шкоди, яку оцінює в розмірі 100 000,00 гривень, яка пов`язана з доведеними фактами порушенням особистих немайнових прав позивача та звичайної реакції на протиправну поведінку людини в будь-якому разі відчувати моральні страждання від поширення негативної інформації, незалежно від наявності документального підтвердження цього, слід врахувати, що допису та інформації стосовно позивача поширена серед аудиторії понад 1000 інших користувачів Фейсбук значна частина читачів (підписників) таких користувачів на території України та за кордоном, які поділилися дописом, ознайомились з його змістом, що вже свідчить про широке коло відповідних осіб. Представник відповідача - адвокат Шрамко Ірина Сергіївна в судовому засіданні висловила свою позицію щодо підстав для відмови у задоволенні позову у відзиві на позов, додатково пояснила, відповідачем [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» (Фейсбук) на своїй персональній веб сторінці, було опубліковано допис щодо дорожньо-транспортної пригоди за участю судді Макарівського районного суду Київської області [PERSON] , що мала місце у ніч з 25 на [INFO], в наслідок якої загинув службовець Національної гвардії України. Відповідачем до цього допису було опубліковано відеоматеріал з місця дорожньо-транспортної пригоди, на самому відео прослідковується, як чоловік в окулярах втішає учасника дорожньо-транспортної пригоди, про що відповідач і висловила свою думку в публікації, що чоловік на відео дуже схожий на [PERSON] . Відповідач не звинувачує позивача у причетності до дорожньо-транспортної пригоди та/або знайомства з обвинувачем у цій пригоді, а лише робить припущення про перебування позивача або схожої на нього особи на місці дорожньо-транспортної пригоди з відеоматеріалу, розміщеному в публічному доступі. До того ж, позивач помилково стверджує, що інформація викладена в пості у соціальній мережі «Facebook, свідчить про те, що позивач нібито причетний до дорожньо-транспортної пригоди, що як наслідок шкодить оцінці його людських, ділових і професійних якостей. Представник наголошує, що досліджуючи коментарі користувачів соцмережі, основа увага аудиторії прикута до судді Макарівського районного суду Київської області [PERSON], резонансність справи та встановлення справедливості. Також позивач є відомим в Україні та за її межами громадським діячем та публічною особою, про що в загальному пості автор зазначає, тому за своїм статусом є відкритим для суворою критики і пильного нагляду громадськості. Поширена інформація жодним чином не стосується його приватного життя, а містить лише оціночне судження щодо його публічної діяльності. Тому, відповідач вважає що опублікована нею інформація містить лише оцінку резонансної події та дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення виходячи з наступного. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України). Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 201 Цивільного кодексу України, передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 Цивільного кодексу України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. [INFO], в соціальній мережі «Facebook» розміщено допис на сторін « [INFO] », наступного змісту: «Ви бачили деталі жахливої історії про те, як [INFO] близько півночі голова Макарівського райсуду [PERSON] на автомобілі «Лексус», рухаючись по проспекту Берестейському, на смерть збив 23-річного військовослужбовця Національної гвардії. У загиблого залишився брат і батько, які зараз перебувають на фронті. Вдома без батька стали сиротами троє дітей. Суддя [PERSON] настільки набухався як свиня, навіть у салоні валялися пусті пляшки. Також суддя кілька разів намагався уникнути експертизи. І тут починається найцікавіше, хто ж покровитель цього судді. З`явилося оперативне відео перших хвилин після ДТП - там суддя [PERSON] повзає по асфальту і його втішає нєкій мужчина в очках. Мені ця пика здалася знайомою і я отримала попередню інформацію, що - це [PERSON] . На відео дуже схожа людина- тому судіть самі. UPD. Сам [PERSON] уже в коментарях кричить, що це не я) Хто це такий? Останнім часом ця особа є частим гостем єдиного телемарафону, телеканалів плюси та 24 каналу, Ісландії , де йог розкручують, як «економічного та політичного експерта». Наприклад, недавно, від коментував НАТО, політику [PERSON] і наші відносини із саудівською Аравію . Насправді це чистий шарлатан, який багато років намагається влізти в політичний двіж. А також ще і корупціонер. За часів раннього [PERSON] він очолював Броварську РДА, потім через суспільних тиск через участь у корупційних скандалах із «піщаної мафією» у Броварах - вилетів з посади. Ось тут кілька прямих його цитат про себе: [INFO] [INFO] То ж є слушне питання? Під чиїм крилом зараз цей ушлий діяч? Хто тягне його на єдиний телемарафон за 2 мільярди податків і видає за бомбезного експерта з НАТО, [PERSON] та [PERSON] . І головне - якщо на відео саме він, то які стосунки пов`язують його зі суддею-вбивцею? Чому саме він чи дуже схожий двійник витирав йому сльози і соплі на дорозі. Також хочу наголосити, якщо ми упустимо резонансну історію солдата НГУ, двоє близьких родичів якого воюють за нашу незалежність - то нуль на м ціна. Бидло в мантії під зеленим змієм збило на смерть солдата на блокпосту і намагається порішати через дружків у владі. Тож хто був той друг із відео?» Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин, як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є демонстрація в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, а так само поширення за допомогою електронних засобів, що за своїм змістом або формою ганьблять гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідач [PERSON] є користувачем соціальної мережі «Facebook» та має зареєстровану особисту сторінку «[PERSON]», ці обставини не заперечуються відповідачем та підтверджено представником відповідача в судовому засіданні. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. У рішенні від 08 липня 1986 року у справі Lingens v. Austria (заява № 12/1984/84/131) ЄСПЛ розрізнив факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ зазначив, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зазначено, що: «Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів». У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/43705/19-ц (провадження № 61-9538св20) зроблено такі висновки: «Під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, - з одного боку (приватний інтерес), а з іншого - недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації». Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на те, що опублікована інформація, поширена відповідачем в соціальній мережі Facebook, є недостовірною, такою що порочить його честь, гідність та ділову репутацію медійної (публічної) особи, оскільки поширена інформація не відповідає дійсності, нічим не доведена та не підтверджена, а також формує негативну людську, ділову, громадську думку стосовно особи позивача. Згідно з частиною першою статті 307 Цивільного кодексу України, встановлено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання іі на фото-, теле-, чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Цивільного кодексу України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб. Тлумачення статті 308 Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що, за загальним правилом, фотографія, на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких фізична особа позувала авторові за плату, або ж це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб. Втім в останньому випадку потрібно враховувати, що використання будь-якої інформації, що посягає на приватність особи, має бути виправдана переважаючим публічним інтересом. Для уникнення неправомірного втручання у приватне життя особи потрібно утриматися від публікації відверто особистих фотографій, якщо тільки це безпосередньо не стосується питання публічного інтересу. ЄСПЛ у рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany», заяви №40660/08, 60641/08, зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є одним із головних складових особистого розвитку, яке передбачає, передусім, право особи контролювати використання цього зображення, зокрема і не дозволяти його опублікувати. При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів ЄСПЛ наголошує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Зокрема Суд визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалося спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим потрібно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюдненням повідомлення або те, що фотографія і пов`язана з нею інформація вже з`являлися у попередній публікації, також є фактором, який потрібно брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який потрібно брати до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п`яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Також потрібно звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття. Законодавство не визначає, як має бути оформлена згода фізичної особи на використання фотографії з її зображенням. Тобто, надаючи оцінку існуванню відповідної згоди, потрібно враховувати, що згода може бути надана у письмовому вигляді, усно, а також у формі мовчазної згоди. Мовчазна згода може проявлятися в тому, що особа знала й бачила, що її знімають на фото чи відеокамеру, але не висловила своїх заперечень щодо проведення зйомок, а також у випадку самостійного розміщення фото чи відеозображення для необмеженого кола користувачів і без зазначення про існування авторських чи суміжних прав на них. Суд вважає, що поширення (розміщення) фото у соціальній мережі в Інтернеті без обмеження кола користувачів, які можуть переглядати це фото, є публічним показом фото, яке здійснює ця особа самостійно. Тож використання таких фото є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою. У випадку, якщо фото були відкриті лише для певного кола користувачів, то публічного розповсюдження таких фото не було, а отже, їх використання без згоди особи є неправомірним. У рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року в підпункті «g» пункту 46 суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства». У таких справах потрібно розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде істотно заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатися, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Також у цьому рішенні ЄСПЛ звернув увагу на те, що журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. За змістом допису частина інформації, опублікованої [PERSON] на її сторінці в соціальній мережі Facebook - це історія резонансної дорожньо-транспортної пригоди за участю судді Макарівського районного суду Київської області [PERSON]. Описуючи резонансну історію, крім іншого відповідач зазначила, що отримала попередню інформацію щодо особи, яка відображена на відео разом суддею, виклавши дослівно: «Мені ця пика здалася знайомою і я отримала попередню інформацію, що - це [PERSON] » «На відео дуже схожа людина- тому судіть самі». Враховуючи підвищений суспільний інтерес щодо резонансної дорожньо-транспортної пригоди за участю судді, яка активно обговорювалась в соцмережах та засобами масової інформації, окрім інформації з українських онлайн-медіа, відповідач надавала власну оцінку, зокрема резонансності справи та встановлення справедливості щодо винуватої особи, та зауважила, що за отриманою попередньою інформацією на відео особа, це може бути позивач, однак зауважила, що це на розгляд користувачів у соціальній мережі «Facebook», тобто відповідач висловила оціночне судження, а не твердження та встановлення конкретної особи. За наведеного оспорювана інформація є не твердженнями, висловленими особисто відповідачкою про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками щодо цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Вагомих причин, які б давали підстави для застосування до відповідача заходів цивільно-правової відповідальності за поширення висловлювань інших осіб судом не встановлено. В свою чергу, позивач не надав до суду висновку експерта за наслідками проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи для з`ясування характеру оспорюваної ним інформації, зокрема того, чи є висловлювання [PERSON] фактичними твердженнями або оціночними судженнями, процесуальним правом заявити клопотання про призначення такого виду експертизи на стадії підготовчого судового засідання позивач не скористався. Оцінуючи наведені сторонами доводи та заперечення стосовно підстав позову, судом встановлено, що частина поширеної відповідачкою інформації є відтворенням висловлювань інших засобів масової інформації, а частина є оціночними судженнями автора допису, про що свідчать використані нею мовностилістичні засоби, зокрема, порівняння, гіперболи, є її особистою думкою та критикою, яка ґрунтується на особистих припущеннях. Відповідно до п. 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Межа допустимої критики стосовно публічної особи є ширшою, ніж стосовно приватної особи. На відміну від останньої, перша неминуче та свідомо йде на те, щоб усі її слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (рішення ЄСПЛ від 15 липня 2010 року у справі «Газета «Україна-центр» проти України», заява № 16695/04). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі та ділової репутації, повинен враховувати зміст Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. Водночас зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з викладеним межа допустимої критики стосовно політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість. Діяльність публічної особи є об`єктом підвищеного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого, - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу. Опублікована інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як, таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить стверджень про порушення законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно в власними суб`єктивними переконаннями. Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 214/11028/21 (провадження № 61-13067св22) Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що допис поширений відповідачем [PERSON] її публікаціях від [INFO] на персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі «Facebook» на своїй персональній веритифікованій (підтвердженій) веб сторінці користувача на ім`я « [PERSON] », хоча і містить елементи інформаційного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження що саме позивач є особою на відео, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, зауваження, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач публічно звинуватила [PERSON] у особистій присутності на місці дорожньо-транспортної пригоди разом з обвинувачем у цій пригоді, а тому посилання позивача на те, що зміст дописів у соціальній мережі «Facebook» стосовно нього є фактичним твердженням про згадування імені позивача з точки зору причетність до дорожньо-транспортної пригоди та його взаємин з особою причетної до дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставним. Щодо заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону. Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (частина перша і шоста статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Вислухавши позицію представника позивача щодо наведених підстав для відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому такої шкоди, тому за сукупності наведених обставин та відсутності підстави для задоволення позову в частині вимог про спростування недостовірної інформації та встановлення факту протиправної поведінки відповідача, що мала наслідком притягнення до відповідальності за заподіяну шкоду, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, яка оцінена в розмірі 100 000,00 гривень, не підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованим, та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межа даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed