Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.08.1991 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що було складено актовий запис № 113. Як зазначає позивач, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.09.2019, що набрало законної сили 23.12.2019, укладений між [PERSON] і [PERSON] шлюб було розірвано. Разом з тим, зі слів позивача, після розірвання шлюбу він та [PERSON] продовжили проживати разом сім`єю, з огляду на що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.01.2022, що набрало законної сили, у справі № 369/865/21 було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 23.12.2019 по 19.07.2020. Проте, [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина, що складається із частини квартири під [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим виконкомом Вишневої міської Ради народних депутатів від 21.02.1997 під реєстровим № 45/17. Зі слів позивача, він є співвласником іншої частини вказаної квартири. В установлений законом строк після смерті своєї дружини [PERSON] позивач звернувся до державного нотаріуса Вишневої державної нотаріальної контори для оформлення спадщини. Позивач звернувся до Вишневої державної нотаріальної контори із заявою, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлій [INFO] дружині позивача [PERSON] . Як вказує позивач, 18.09.2023 своєю постановою державний нотаріус Вишневої державної нотаріальної контори Філатова І.І. № 1241/02-14/02-31 відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як з наданих їй документів вона не змогла встановити, до якої черги спадкування відноситься заявник. Разом з цим, позивач звертає увагу суду на те, що як було встановлено судом у вищезазначеному рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області, відповідно до спадкової справи № 234/2020 від 02.11.2017 [PERSON] заповіла належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заяви, зареєстрованої в реєстрі за № 754 від 16.06.2021, вбачається, що [PERSON] повідомив, що йому відомо про заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. 02.11.2017 за реєстровим номер 2078. Разом з цим, [PERSON] вказав, що спадщину після смерті [PERSON] не приймав, свідомо пропустив строк для прийняття спадщини. В управління спадковим майном не вступав. На спадщину не претендує за законом та за заповітом. Звертатися до суду з приводу продовження строку для прийняття спадщини не буде. А отже, як стверджує позивач, інших спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає, він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину. Так як у позасудовому порядку позивач не має можливості оформити на своє ім`я право власності на спадкове майно, він змушений звертатись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 27.09.2023 було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 02.11.2023 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, подав до суду лист, в якому просив розглядати справу без участі його представника відповідно до вимог законодавства. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.08.1991 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, про що було складено актовий запис № 113, що вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.12.2018. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.09.2019, що набрало законної сили 23.12.2019, укладений між [PERSON] і позивачем шлюб було розірвано. Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.01.2022, що набрало законної сили, у справі № 369/865/21 було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 23.12.2019 по 19.07.2020. Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області вбачається, що [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вишневої міської Ради народних депутатів від 21.02.1997 під реєстровим № 45/17, померлій [PERSON] на час її смерті належала 1/2 частина квартири під [ADDRESS] . Співвласником іншої 1/2 частини вказаної квартири є позивач. З матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] та відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.01.2022, у справі № 369/865/21 вбачається, що в установлений законом строк після смерті своєї дружини [PERSON] позивач звернувся до державного нотаріуса Вишневої державної нотаріальної контори для відкриття спадкової справи. У подальшому позивач звернувся до Вишневої державної нотаріальної контори із заявою, в якій просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлій [INFO] [PERSON] . Як вбачається з постанови державного нотаріуса Вишневої державної нотаріальної контори Філатової І.І. № 1241/02-14/02-31 від 18.09.2023, позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як з наданих документів державний нотаріус не змогла встановити, до якої черги спадкування відноситься заявник. Разом з цим, як вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] та було встановлено судом у вищезазначеному рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.01.2022 у справі № 369/865/21, відповідно до спадкової справи № 234/2020 від 02.11.2017 [PERSON] заповіла належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заяви, зареєстрованої за № 754 від 16.06.2021, вбачається, що [PERSON] повідомив державному нотаріусу, що йому відомо про заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Баландіним В.В. 02.11.2017 за реєстровим номер 2078. Разом з цим, [PERSON] вказав, що спадщину після смерті [PERSON] не приймав, свідомо пропустив строк для прийняття спадщини, в управління спадковим майном не вступав, на спадщину не претендує за законом та за заповітом, звертатися до суду щодо продовження строку для прийняття спадщини не буде. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 234/2020 від 02.11.2017 спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , немає, позивач [PERSON] наразі є єдиним спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 2 ст. 370 ЦК України визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В силу вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ст. 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до положень частини третьої ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявляв про відмову від неї. Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Частиною 4 ст. 3 СК України визначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Як визначено ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З наданих суду доказів вбачається, що на час смерті [PERSON] вона була власницею 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на час смерті [PERSON] позивач, хоч і не був з нею вже в офіційному шлюбі, проте проживав з нею постійно сім`єю з 20.08.1991 (спочатку в офіційному шлюбі, а потім сім`єю без реєстрації шлюбу, як і було підтверджено заочним рішенням суду від 04.01.2022), що вказує на те, що він є спадкоємцем померлої [PERSON] за законом четвертої черги спадкування. При цьому позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , оскільки інших спадкоємців за законом та заповітом, які прийняли спадщину, немає, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Проте, позивач не може оформити право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , у позасудовому, нотаріальному, порядку, так як в цьому йому було відмовлено відповідною постановою державного нотаріуса, а тому слід визнати за ним право власності на цю частину об`єкту нерухомого майна в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на підставі рішення суду. З огляду на вказане суд задовольняє позов у повному обсязі. Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду,

Outcome: approved