Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 17 червня 2021 року між ним та [PERSON] укладено договір позики. За даним договором відповідач отримав грошові кошти в розмірі 2\~320\~635,20 грн., що в еквіваленті становило 85 862 дол.США. У якості забезпечення виконання умов договору позики був укладений 18 червня 2021 року між ними договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . За умовами договору позики відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти в гривнях, еквівалентній сумі 85\~862 дол.США до 11 лютого 2022 року. У визначений договором строк відповідач повернув лиш 1350 дол.США, тобто порушив зобов`язання та не повернув решту грошових коштів. Його вимоги від 11 серпня 2022 року про повернення грошових коштів в розмірі еквівалентній 84\~512 дол.США залишилась без задоволення відповідачем. Тому вважає своє право порушеним. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 3\~090\~603,84 грн., судовий збір в розмірі 12\~405 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 35\~000 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 вересня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи. 30 листопада 2022 року до суду надійшов відзив від представника відповідача. Не погоджуючись з доводами позову, вказав, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження отримання [PERSON] грошових коштів за договором позики. Договір позики він не підписував, грошові кошти не отримував. Тому вимоги позивача є необґрунтованими. Просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні 07 грудня 2022 року представник відповідача заявив клопотання про призначення експертизи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року призначено судову почеркознавчу експертизу. 19 грудня 2022 року представник позивача адвокат Борисенко М. надав суду оригінали документів для проведення експертизи. 01 травня 2023 року цивільна справа повернута до суду, експертиза не проведене через відсутність оплати. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2023 року провадження по справі поновлено та призначено судове засідання на 22 травня 2023 року. 22 травня 2023 року до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. Позивач також вказав, що на дату подання позову курс долара становив 36,57 гривен за 1 дол.США. Зважаючи на тривалість судового розгляду та збільшення курсу, розмір заборгованості становить 3\~171\~735,36 грн. (курс 37,53 грн), яка підлягає стягненню з відповідача. Добровільно відповідач борг не погашає, тому право позивача є порушеним. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 3\~171\~735,36 грн., судовий збір в розмірі 12\~405 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 35\~000 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заяв про зміни адреси листування, телефонних номерів, розірвання, припинення договору з адвокатом до суду не надходило. За таких обставин суд вирішив слухати справу за відсутності сторін на підставі поданих доказів. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, 17 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За даним договором [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність 2\~320\~635,20 грн., що за курсом Національного баку України на день посвідчення цього договору еквівалентно 85 862 дол.США. Кошти зобов`язується повернути до 11 лютого 2022 року в сумі у гривнах, яка еквівалентна сумі 85 862дол.США (п.1, 2 договору). Надання позики є безпроцентним та повернення позики має бути здійснено безготівковим шляхом (п.2.4 договору). Договором передбачений порядок повернення позики (п.2.7): у строк до 11 вересня 2021 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 2 950 дол.США; у строк до 11 грудня 2021 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 2\~950 дол.США; у строк до 11 лютого 2022 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 79 962 дол.США. Курс долара визначається курсом продажи долара США АТ КБ Приватбанком на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики (п.2.3 договору). У якості забезпечення виконання зобов`язання, 18 червня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Розписка є документом про отримання в борг грошових коштів, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст умов договору, і головне факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження позовних вимог суду надані належним чином завірені копії договору позики від 17 червня 2021 року. Крім того, на самому договорі міститься рукописний текст: «Грошові кошти визначені п.1 договору позики отримав в повному обсязі» з підписом відповідача [PERSON] . Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд враховує, що для правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц. Оцінивши докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, яким встановлено порядок повернення грошових коштів, (безготівкові платежі) та відсутність доказів внесення грошових коштів на рахунок, що свідчить про невиконання боржником зобов`язання з повернення коштів за договором позики у строк до 11 лютого 2022 року. Судом враховується, що у разі повного або часткового погашення боргу, відповідач мав право заявити клопотання про витребування доказів. Разом з тим, будь-яких доказів щодо погашення боргу суду не надав. Суд враховує, що позивач визнав у позові лише факт повернення грошових коштів в розмірі 1350 дол.США. Залишок коштів в розмірі 84\~512 дол. США залишився не повернутим. Щодо посилань відповідача про відсутність доказів отримання [PERSON] будь-яких грошових сум за договором. Як вбачається з матеріалів справи, у справі відсутні належні докази виконання зобов`язання за договором позики, відсутнє посилання кредитора на неможливість повернути оригінал розписки. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Доказів того, що кредитор відмовився повернути боржнику борговий документ і боржник скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання суд не вбачає. Також відповідачем не надано доказів повернення грошових коштів позивачу. За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Боргова розписка про отримання коштів підписана власноручно відповідачем, є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми. Зазначена правова позиція висловлена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №707/2606/16-ц. У договорі позики сторони погодили відповідно: «своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним грошей в сумі 2\~320\~635,20 грн, що еквівалентно 85 862 дол.США за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору» (п.4.1); крім того, на самому договорі міститься рукописний текст: «Грошові кошти визначені п.1 договору позики отримав в повному обсязі» з підписом відповідача [PERSON] . При розгляді справи, відповідач вказував, що договір не підписував, але належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надав. За його клопотанням було призначено судову експертизу, яка повернулась без виконання за відсутності оплати. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №340/385/17) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Враховуючи те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду належні та допустимі докази, довів обставини, на які посилався як на підставу позовних вимог, також довів укладення договору позики, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 3\~171\~735,36 грн. (станом на 16 травня 2023 року курс продажу долара США на офіційному сайті АТ КБ Приватбанк становить 37,53 грн.). Ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 12 405 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved