Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

позивач [PERSON] 05.09.2023 звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] , у якому з врахуванням заяви про зміну підстав позову, просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона та відповідач - її син [PERSON] зареєстровані у квартирі [ADDRESS] . Вона є основним квартиронаймачем, що стверджується витягом з рішення №619 від 18.11.1986 Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів. Відповідач близько 15-ти років тому виїхав за межі території України в росію та з того часу жодного разу не повертався додому. Факт, що відповідач не проживає за вказаною протягом тривалого часу підтверджується актами про не проживання від 06.06.2023 та 16.08.2023. Жодної інформації про те, де саме на даний час проживає відповідач у неї немає. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] добровільно залишив зареєстроване місце проживання, не проживає у спірній квартирі понад 15 років, немає поважних причин його відсутності за вказаною адресою, останній не несе жодних обов`язків по сплаті комунальних платежів, відтак згідно з вимогами ст.ст.71,72 ЖК України, наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування вказаною вище квартирою. Ухвалою від 07.09.2023 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, 13.11.2023 від її представника - адвоката Прокоп Ю.Р. надійшла заява про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, позов підтримує, просить такий задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень сторони позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира [ADDRESS] , 22.03.1968 була надана для проживання, як основному квартиронаймачу - [PERSON] , сім`я якої складається з 3 (трьох) осіб: вона, [PERSON] - донька, [PERSON] (внук), згідно із ордером №298. Вказаний ордер виданий на підставі рішення виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих від 07.03.1967 №Пр.10 (а.с.6). Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №619 від 18.11.1986, вирішено дозволити [PERSON] із сім`єю з 3 (трьох) осіб: вона, син, дочка, проживати в квартирі [ADDRESS] , з відкриттям особистого рахунку в житлово-експлуатаційній дільниці, у зв`язку із смертю основного квартиронаймача (а.с.5). 27.03.2012 [PERSON] отримав паспорт громадянина рф, згідно якого його зареєстрованим місцем його проживання значиться: московська обл., городський округ подольск, вул. ак. доллежаля, 30 кв.153 (а.с.7). Разом з тим, згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №128304 від 24.07.2023, в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 3 (три) особи: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] (а.с.9) 24.08.2023 [PERSON] звернулася до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради з заявою про зняття [PERSON] із зареєстрованого місця проживання в квартирі [ADDRESS] . Однак, у задоволенні такої було відмовлено на підставі п.87.3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022, оскільки не надано документів щодо права власності на квартиру (а.с.8). Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 06.06.2023, 16.08.2023, складених комісією у складі майстрів дільниць Львівського міського комунального підприємства «Айсберг», [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак фактично не проживає за даною адресою більше року (а.с.10,11). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі№ 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 19 січня 2022 року у справі №344/9319/19. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад встановлений законом строк збереження права користування нею, поважних причин непроживання чи доказів щодо чинення йому перешкод у користуванні такою, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є підставними та обґрунтованими, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд приходить до такого висновку. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60грн., сплачений останньою при поданні позовної заяви.

Outcome: approved