Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

у липні 2023 року ТДВ «СГ «Оберіг» звернулося до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] недоплачене страхове відшкодування в порядку суброгації в розмірі 56 190,85 грн, 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2 684,00 грн сплаченого судового збору. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що 30.07.2020 року у м. Києві на пл. Спортивній, 1, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Дачія Сандеро», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] , який зупинився попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. При цьому, постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2021 року в справі № 757/38451/20, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Також позивач вказує, що на момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди майнові інтереси власника автомобіля «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] , були застраховані в ТДВ «СГ «Оберіг» згідно з договором добровільного страхування транспортного засобу № 07-001599 від 06.03.2020 року. З метою отримання страхової виплати власник пошкодженого транспортного засобу «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] , звернувся до ТДВ «СГ «Оберіг» із заявами про виплату страхового відшкодування й відповідно за наслідками розгляду вказаних заяв страховою компанією на користь потерпілої особи здійснено виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 107 260,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 07.08.2020 року та від 17.08.2020 року. При цьому, на момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність власника автомобіля «Дачія Сандеро», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «СК «Альфа Гарант», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-005780680, у зв`язку із чим, цією страховою компанією здійснено виплату страхового відшкодування на рахунок ТДВ «СГ «Оберіг» в розмірі 51 069,15 грн, що становить суму страхового відшкодування за вирахуванням фізичного зносу транспортного засобу «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] . Позивач, посилаючись на вищевказане, а також на те, що ним виконано свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування потерпілій особі завдані збитки в повному обсязі, що підтверджено належними та допустимими доказами, однак ТДВ «СК «Альфа Гарант» як страховиком винної особи лише частково компенсовано суму сплаченого страхового відшкодування, просить позов задовольнити та стягнути решту недоплаченого страхового відшкодування в порядку суброгації з відповідача як винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 04.08.2023 року відкрито провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, призначено судовий розгляд на 06.09.2023 року (а.с. 34). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.09.2023 року, в зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, відкладено судовий розгляд вказаної цивільної справи на 26.10.2023 року (а.с. 37). Відзив на вказану позовну заяву від відповідача до суду не надійшов. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 30.07.2020 року о 22 год. 10 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем «Дачія Сандеро», д.н.з. [NUMBER] , на пл. Спортивній, 1, в м. Києві, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] , який зупинився попереду. Водій [PERSON] порушив п. 12.1 та п. 13.1 Правил дорожнього руху України та вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2021 року в справі № 757/38451/20, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 7). Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні,чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На момент вказаної дорожньо-транспортної пригоди майнові інтереси власника автомобіля «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] , були застраховані в ТДВ «СГ «Оберіг» договором добровільного страхування транспортного засобу № 07-001599 від 06.03.2020 року (а.с. 8-12). З метою отримання страхової виплати власник пошкодженого транспортного засобу «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] , звернувся до позивача із заявами про виплату страхового відшкодування (а.с. 15, 18). За наслідками розгляду вказаних заяв, ТДВ «СГ «Оберіг» на користь власника пошкодженого транспортного засобу «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] 07.08.2020 року та 17.08.2020 року здійснило виплати страхового відшкодування в розмірах 85 808,00 грн і 21 452,00 грн, відповідно (а.с. 17, 20). При цьому, як встановлено судом, вказаної момент дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність власника автомобіля «Дачія Сандеро», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в ТДВ «СК «Альфа Гарант», згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-005780680, у зв`язку із чим позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування в порядку регресу. Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО-005780680 ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000 грн. Разом з тим, ТДВ «СК «Альфа Гарант» виплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 51 069,15 грн, що становить суму страхового відшкодування за вирахуванням фізичного зносу транспортного засобу «Порш Каєн», д.н.з. [NUMBER] . Таким чином, ТДВ «СК «Альфа Гарант» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовані ТДВ «СГ «Оберіг» витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством й відповідно різниця між виплаченою позивачу страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді, виникла, в тому числі, в зв`язку із законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме через врахування зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абзаці першому пункту 4 постанови від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Як вже було встановлено судом вище, вина відповідача у вчинені вказаної дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. При цьому, ст. 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. При цьому, відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Отже, за змістом ст. 993 ЦК України у системному зв`язку зі ст. 990 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Крім того, відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою. У вказаній справі позивач, на підставі договору майнового страхування, укладеного між ним та потерпілою в дорожньо-транспортній пригоді особою, здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілому у дорожньо-транспортній пригоді майнову шкоду. З урахуванням наведеного у цій справі виникають два види зобов`язань: деліктне зобов`язання, що виникло внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник), та договірне зобов`язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) та страхувальник (потерпілий у дорожньо-транспортній пригоді), а тому слід відрізняти поняття зобов`язання, як правовідношення (договірне або позадоговірне), від обов`язків, які мають сторони такого зобов`язання. Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. На підтвердження наведеної правової позиції свідчить те, що ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією. При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначене ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного ст. 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес. Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це вбачається із змісту ст.ст. 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою. В цілому, як за змістом ст. 1191 так і за змістом ст. 993 ЦК України і ст. 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні. Так, суброгація регулюється ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України, а регрес - ст. 1191 ЦК України. При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика. Наведених висновків дійшла Велика Палата у постанові від 04.07.2018 року в справі № 910/2603/17. Таким чином, відповідно до вказаних норм закону від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Крім того, з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. При цьому, у порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатив страхувальнику. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, то з урахуванням положення ст. 515 ЦК України суброгація застосовується лише до майнового страхування. Крім того, п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у строк, встановлений договором. Таким чином, до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Беручи до уваги, що позивач виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування потерпілій особі завданих збитків у повному обсязі, що підтверджено належними та допустимими доказами та з урахуванням наявних у матеріалах справи відомостей про виплату ТДВ «СК «Альфа Гарант» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, різниця між виплаченою позивачу страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді, яка виникла у тому числі, у зв`язку із законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме через врахування зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу, в розмірі 56 190,85 грн, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку суброгації. Оскільки позов підлягає задоволенню, у відповідності до ст. ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню судові витрати в розмірі сплаченого судового збору сумі 2 684,00 грн (а.с. 6), а також 5 000,00 грн витрат, понесених за надання правничої допомоги, що підтверджується договором про надання професійної правничої допомоги № 1542/2 від 24.07.2023 року (а.с. 24-25, 25 зворот), актом прийому передачі наданих послуг від 26.07.2023 року до договору про надання професійної правничої допомоги № 1542/2 від 24.07.2023 року та свідоцтвом на право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000227 від 24.01.2018 року адвоката Стецюри О.В. (а.с. 27). На підставі викладеного,

Outcome: approved