Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23.08.2023 позов [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава» Регіональної філії АТ «Українська залізниця» № 23/ОС від 26.01.2022 «Про відсторонення від роботи [PERSON] ». Стягнуто із АТ «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22680,00 грн., із якого підлягають вирахуванню податки, збори та інші обов`язкові платежі. Стягнуто із АТ «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815) на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. за подання позовної заяви. Допущено рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.10.2023 року справу повернуто до Ленінського районного суду м. Полтави для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення в місячний строк. Справа повернута до Ленінського районного суду м. Полтави 26.10.2023 року та передана судді Тимчуку Р.І. 27.10.2023 року (п`ятниця), що підтверджується датою реєстрації на супровідному листі (а.с. 201). З 30.10.2023 по 05.11.2023 року суддя перебував у відпустці. Полтавським апеляційним судом встановлено, що при ухваленні вищевказаного рішення не вирішено питання щодо стягнення з позивача на користь держави судового збору та судом встановлено, що резолютивна частина вказаного рішення не містить висновку суду щодо розгляду вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України, учасники судового процесу в судове засідання не викликалися у зв`язку з відсутністю необхідності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд вважає, що дійсно в вищевказаному рішенні не було вирішено питання щодо стягнення з позивача на користь держави судового збору та судом встановлено, що резолютивна частина вказаного рішення не містить висновку суду щодо розгляду вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Стосовно вирішення питання щодо стягнення з позивача на користь держави судового збору слід зазначити наступне. Перелік осіб, що звільняються від сплати судового збору, та категорії справ у яких судовий збір можна не сплачувати, встановлюються, зокрема, Законом України «Про судовий збір». Статтею 5 ЗУ «Про судовий збір» визначено пільги щодо сплати судового збору. Так, за нормами вказаної статті передбачається, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Із позовної заяви вбачається, що позивачем заявлені вимоги: про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнення моральної шкоди. Проте пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18. Крім того, позивач не звільнений від сплати судового збору і за вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та про стягнення моральної шкоди. Отже, від сплати судового збору у даній справі позивач звільнений лише за вимогою про поновлення на роботі. Таким чином, позивач не звільнений від сплати судового збору в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Тобто в даному позові містяться чотири позовні вимоги: 1) визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи; 2)\~поновлення на роботі; 3)\~стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу; 4)\~стягнення моральної шкоди. Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в 2022 році (на момент подачі позовної заяви) відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» становив: 2481,00 грн. ? 0,4 = 992,40 грн. Тобто за позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи позивач мав сплатити суму судового збору у розмірі 992,40 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про поновлення на роботі. Тобто позивач звільнений від сплати судового збору за другу позовну вимогу (поновлення на роботі). Підпунктом 1\~пункту 1\~частини 2\~статті 4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» передбачено,\~що за\~подання позовної\~заяви майнового\~характеру,\~яка подана\~фізичною особою\~сплачується судовий\~збір у\~розмірі 1\~відсоток ціни\~позову,\~але не\~менше 0,4\~розміру прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб\~та не\~більше 5\~розмірів прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб.\~Позивач просив\~стягнути з\~відповідача середню\~заробітну плату\~за час\~вимушеного прогулу\~у сумі\~22680,00\~грн.\~Тобто за\~позовну вимогу\~про стягнення\~середньої заробітної\~плати за\~час вимушеного\~прогулу позивач мав сплатити суму судового збору у розмірі 992,40 грн. (2481,00 грн. ? 0,4 = 992,40 грн.). Підпунктом 5\~пункту 1\~частини 2\~статті 4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» передбачено,\~що за\~подання позовної\~заяви про\~відшкодування моральної\~шкоди сплачується\~судовий збір\~у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 5000,00 грн. Тобто за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди позивач мав сплатити суму судового збору у розмірі 2481,00 грн. Таким чином, за подання даної позовної заяви позивач мав сплати за 3 позовні вимоги, що в сукупності становить 4465,80 грн. судового збору. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23.08.2023 року позов задоволено частково та стягнуто із АТ «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815) на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн. (тобто за першу вимогу). Залишається не вирішеним питання про стягнення судового збору за третю позовну вимогу (стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - 992,40 грн.) та четверту позовну вимогу (стягнення моральної шкоди - 2481,00 грн.). Стосовно вирішення питання про те, що резолютивна частина вказаного рішення не містить висновку суду щодо розгляду вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законодавцем покладається доведеність моральної шкоди на позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р.№ 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивач належним чином не обґрунтував та не довів належними та допустимими доказами, в чому саме полягає спричинена йому моральна шкода. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про поновлення на роботі, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава» Регіональної філії АТ «Українська залізниця» від 17.02.2022 № 40/ОС «Про допуск до роботи [PERSON] » позивача допущено до роботи. Тому дана вимога задоволенню не підлягає, так як порушене право позивача відновлено до ухвалення рішення у даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved