Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

В жовтні 2021 року [PERSON] через адвоката Коковіна Д.І. звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що з [PERSON] познайомився у травні 2009 року, а з листопада 2009 року почали проживати разом, як одна сім`я, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить матері позивача - [PERSON] , 1946 р.н. Маючи гарні відносини, які притаманні подружжю, позивач та відповідач були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, права та обов`язки, будували плани на майбутнє. З вересня 2010 року за адресою: [ADDRESS] разом з позивачем та відповідачем почав проживати син відповідача від першого шлюбу - [PERSON] , 2001 року народження. Поряд з місцем проживання позивача та відповідача - [PERSON] відвідував школу № 225, що знаходиться за адресою: м.Київ, Оболонський проспект, 9-Б. Відповідач в період з травня 2009 року до травня 2011 року працювала на посаді офіціанта у кафе за адресою [ADDRESS] . У зв`язку із вагітністю, відповідач перестала працювати у травні 2011 року, а вже [INFO] відповідач народила позивачу доньку - [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де проживали позивач та відповідач. 21.08.2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 3105, відповідач набула у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири складає 72,2 кв.м., житлова 48,6 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 137967980000. Вартість квартири згідно договору купівлі-продажу від 21.08.2013 року реєстровий № 3105 - становить 687 398 грн. Квартира набута за спільні кошти позивача та відповідача внаслідок спільної праці, але у зв`язку з тим, що між сторонами не було зареєстровано шлюб - право власності було зареєстровано за [PERSON] . Оскільки квартира була в непридатному для проживання в ній стані, позивач та відповідач почали робити в ній ремонтні роботи, до яких залучили спільних друзів [PERSON] , [PERSON] . Також, своїми коштами взяла участь і мати позивача - [PERSON] . В спірній квартирі з весни 2014 року почали проживати позивач, відповідач, спільна донька [PERSON] та син відповідача від першого шлюбу - [PERSON] . Маючи спільні плани на майбутнє, бажання спільно заробляти та підтримувати один одного, 19.12.2013 року було засноване Товариство з обмеженою відповідальністю «Сків-Сервіс», юридична адреса [ADDRESS] , де засновником та директором виступила відповідач. В подальшому, 20.11.2015 року позивач та відповідач заснували Товариство з обмеженою відповідальністю «ОВК СИСТЕМ», де засновником була відповідач, а директором - позивач. У вересні 2019 року відповідач повідомила, що припиняє всі відносини з позивачем, з метою встановлення нових, з чоловіком з яким познайомилася під час літнього відпочинку. Поведінка відповідача змінилася по відношенню до позивача до негативного, у зв`язку з чим останній з метою уникнення сварок та нормального психоемоційного стану та розвитку спільної дитини - [PERSON] , повернувся проживати у квартиру матері - [PERSON] . З жовтня 2019 року відповідач почала спільне проживання в квартирі, що набута за час фактичних шлюбних відносин (2009-2019 роки) та за спільні кошти в тому числі відповідача, з іншим чоловіком. Відповідач в усному порядку повідомила, що її новий чоловік, після оформлення свого розлучення та поділу майна своєї сім`ї надасть їй кошти для сплати частки за квартиру, яка була придбана під час фактичних шлюбних відносин. Термін для виплати коштів за частку майна було погоджено шість місяців. Після закінчення шестимісячного терміну, який був погоджений жодних коштів за квартиру від відповідача позивачем не отримано, та сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя. Станом на сьогоднішній день, між ними склались напружені відносини. Єдиний привід для спілкування - спільна донька, оскільки вона проживає разом із відповідачем. Коли відповідач надає можливість спілкуватися позивачу із донькою, останній приїздить за адресою [ADDRESS] забирає доньку, з якою проводить час та повертає її відповідачу. Посилаючись на ст. 60, 63, 70, 74 СК України просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01.09.2009 по 01.09.2019 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,2 кв.м., житловою площею 48,6 кв.м., реєстраційний об`єкт нерухомого майна 137967980000. У порядку спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на частину трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 48,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 137967980000. Судові витрати в розмірі 8689,98 грн. судового збору та 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу стягнути з відповідача на користь позивача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 29 жовтня 2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Від відповідача адвокатом Бойчук Д.В. подано відзив на позов. В своєму відзиві відповідач підтверджує факт спільного проживання із позивачем. Зазначає, що дійсно, деякий час, сторони по справі проживали в квартирі матері позивача, [PERSON] . Однак з моменту проживання [PERSON] та [PERSON] мали власні фінансові бюджети. Позивач, в силу своєї неспроможності заробити кошти, впродовж спільного проживання так і не зміг забезпечити [PERSON] , їх спільну дитину грошовими коштами. Тягар оплати комунальних послуг, забезпечення родини продуктами харчування, було покладено на відповідача. Звичайно, що коштів (навіть у певному відсотковому відношенні) для придбання спірної квартири, у позивача по справі не було, зовсім. 15 грудня 2012 року відповідач здійснила продаж квартири, що належала їй на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS] . У той же час відповідачем було продано гараж автомобільний із цегли за адресою: [ADDRESS] . Доказом, що підтверджують вказані факти є: витяг з державного реєстру правочинів за номером 12303645 від 15 грудня 2012 року за підписом приватного нотаріуса Ульяновського району Веліховською Т.С., витяг з державного реєстру правочинів за номером 1390616 від 23.08.2005 р. за підписом приватного нотаріуса Ульяновського району Кондратюк В.С. Крім того, зазначає, що [PERSON] тривалий час працювала на посаді адміністратора зміни у господарському комплексі ТОВ «Батьківська хата» м.Ульянівка, Кіровоградської області. Тож станом на 2010 рік, на момент проживання із позивачем, [PERSON] мала власні готівкові кошти у розмірі достатньому для придбання житла у м.Києві. Відтак, [PERSON] стверджує, що спірна квартира придбана за час спільного проживання, проте є її особистою власністю, оскільки придбана за кошти, що були заощаджені та зароблені до початку стосунків із позивачем. Звертала увагу суду, що в договорі від 21.08.2013 року купівлі-продажу спірної квартири нею було також зазначено в тому числі, що не проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Будучи присутнім при укладенні договору купівлі-продажу квартири [PERSON] вказаний факт не заперечував та у подальшому не спростував в установленому законом порядку. Договір купівлі-продажу є чинним та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Придбана квартира була в занедбаному стані. На проведення її ремонту вимагались значні, додаткові кошти. У зв`язку з чим [PERSON] у 2014 році продала будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] що дісталась їй у спадок від її матері, а отримані кошти частково були витрачені на придбання будівельних матеріалів, а частково витрачені на придбання меблів. Так, нею була придбана люстра, світильник, світильник настінний - 4052 грн., мийка - 3499 грн., ліжко із вбудованими ящиками, ліжко, тумба, матрас, наматрацник бязевий - 33788 грн.; будівельні матеріали (штукатурка, «мульті -фініш», маячки-профіль, суміш для поклейки, гідрофарба тощо - 7892 грн.; будівельні матеріали: грунт - фарба, клей, допоміжні тощо) - 6002 грн. 59 коп.; комплект для вікон; насадка для вікон - 2285 грн., що підтверджує чеками та вказує, що замовником та отримувачем вказаним матеріалів є саме вона. В той час позивач мав непогашені борги, про що свідчать відкриті виконавчі провадження, зазначає, що [PERSON] виявився фінансово неспроможним на придбання свого окремого житла. Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна 21 серпня 2013 року та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірної квартири не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Також зазначала, що вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя спростовують позовну заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя поділ майна подружжя. Просила суд в задоволенні позову відмовити. 14.01.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позивач посилається на те, що він працює з 1991 року та отримує грошову винагороду за свою роботу. За час проживання з відповідачкою з осені 2009 року по вересень 2019 року він працював на різних керівних посадах за що отримував грошові кошти та витрачав їх на потреби сім`ї. Відповідач з травня 2009 року і до весни 2011 року працювала офіціантом в кафе за адресою : [ADDRESS] . Заробітна плата [PERSON] , яка працювала офіціантом складала приблизно 1500 грн., а аліменти на утримання її сина від попереднього шлюбу [PERSON] складали приблизно 400 грн. вона не мала змоги сама як вона стверджує сплачувати комунальні послуги та купляти продукти харчування для родини. Проживаючи однією сім`єю, сторони разом здійснювали розподіл та витрати зароблених позивачем грошових коштів на різні сімейні потреби. [PERSON] маючи дуже хвору матір, яка померла восени 2010 року, разом з [PERSON] надавали гроші для її лікування, оскільки вона не мала можливості отримуючи тільки пенсію здійснювати лікування свого онкологічного захворювання. В квітні 2011 року [PERSON] повідомила [PERSON] , що вона вагітна та припиняє працювати, щоб не нашкодити майбутній спільній дитині. З квітня 2011 року грошове забезпечення своєї сім`ї [PERSON] здійснював сам. Після народження доньки, сім`я почала отримувати державну допомогу у розмірі 700 грн. на місяць. На час знайомства весною 2009 року відповідач вже працювала в м.Києві та шукала ліжко-місце для проживання. [PERSON] познайомив її з колишнім його колегою який погодився надати їй ліжко у своїй квартирі. [PERSON] не надано жодних доказів, які б підтверджували факт про її працевлаштування та отримання грошових кошті на посаді адміністратора зміни готельно-ресторанного комплексу, але виходячи з того, що весною 2009 року вона працювала в м.Києві, то вважає, що працювала там до 2009 року. Середня зарплата у 2008 році в Кіровоградській області складала 1452 грн. за місяць. Середня зарплата у 2007 році в Кіровоградській області складала 1173 грн., у 2006 році 868 грн . Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21.08.2013 року, що надав відповідач вартість квартири складає 687 298 грн. та загальнообов`язкове державне пенсійне страхування 6873, 98 грн. Загальна вартість квартири без врахування послуг посередників які надавались складає 694 271, 98 грн. Розділивши вартість квартири на середньомісячну зарплату у 2008 році виходить, що [PERSON] знадобилося 478 місяці або майже сорок років працювати не маючи жодних витрат щоб мати можливість самостійно придбати квартиру. Згідно витягу з Державного реєстру правочинів, що надані відповідачем, 15.12.2012 року була продана квартира, загальною площею 42,22 кв.м., проте договору купівлі-продажу не надано, а тому встановити її вартість, як і факт того, що грошові кошти були витрачені саме на купівлю-спірної квартири - неможливо. Щодо гаражу, який за твердженням відповідача був проданий, то зазначають, що він був не проданий у 2005 році, а набутий, оскільки [PERSON] зазначена як «набувач». Також вказують, що видаткова накладна № 10923 від 19.01.2024 року не містить жодних реквізитів щодо покупця, а тому не може підтвердити купівлю майна [PERSON] з метою оздоблення спірної квартири. Однак, міститься автомобільний номер [NUMBER] , машина з таким номером належить [PERSON] , який підтвердив, що він допомагав позивачу та відповідачу у придбанні та перевезенні будівельних матеріалів, що використовувались при ремонтних роботах у спільній квартирі. Також в накладній не зазначено хто був отримувачем плитки. Акт приймання-передачі майна від 08.05.2014 року № 1/08/05/14 містить контактні дані, а саме телефон [NUMBER] на ім`я [PERSON] , і підпис в акті стоїть [PERSON] , що свідчить про те, що ним здійснено остаточний розрахунок у розмірі 1200 грн., а тому даним підтверджується факт того, що майно купувалося спільно та на спільні кошти. В заявках на доставку будівельних матеріалів із будівельного магазину «Леруа Мерлен» вказаний тільки номер робочого телефону [PERSON] , а саме [NUMBER] , що свідчить про те, що [PERSON] здійснював приймання будівельних матеріалів, тобто приймав участь у організації і проведеннях ремонтних робіт за адресою: [ADDRESS] . Інші чеки, в тому числі товарні виписані у 2015 році, саме після того, як [PERSON] та [PERSON] заснували компанії, що свідчить про те, що [PERSON] приховує факт дійсного проживання нею з [PERSON] як однією сім`єю, яка мала спільний бюджет. Зазначає, що на ремонт квартири витрачено значно більше, а ніж вказала відповідач. Також не погоджувалися з повноваженнями адвоката Бойчука. Просили суд позов задовольнити. 16.06.2022 року по справі закрито підготовче засідання та розгляд справи призначено по суті. Ухвалою від 11.07.2023 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про повернення до підготовчого судового засідання, залучення до участі у справі співвідповідача [PERSON] , прийняття позовної заяви про визнання договору дарування недійсним. В судових засіданнях позивач з представником позовні вимоги підтримували та просили суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 22.09.2022 р. заперечувала проти позову, просила відмовити. В подальшому в судові засіданні не з`являлася, представник відповідача в судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала просила суд в задоволенні позову відмовити, з обставин викладених у відзиві. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку . Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Що стосується вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Як убачається з відзиву (а.с.70) відповідач визнає факт спільного проживання з позивачем, проте оспорює факт ведення спільного господарства та спірну квартиру вважає особистою власністю. В період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . (а.с.17). 21.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , вартістю 687 398 грн., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю. (а.с.80-81). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суд пояснював, що зі сторонами перебував у дружніх стосунках, часто бував у них дома, приходив на сімейні свята і був обізнаний, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом, у них народилася донька і вони разом купили квартиру в якій робили ремонт, а він маючи фах електрика допомагав робити ремонт, налагоджував техніку. Зазначав, що [PERSON] та [PERSON] разом проживали з 2009 року по 2019 рік. Свідок [PERSON] надав аналогічні пояснення, як і [PERSON] . Свідок [PERSON] , мама позивача, суду пояснювала, що її син з [PERSON] проживали разом з нею з осені 2009 року в кв. [ADDRESS] , потім забрали до себе і сина [PERSON] від попереднього шлюбу, а [INFO] у них народилася спільна донька [PERSON] . В серпні 2013 року син [PERSON] разом з [PERSON] купили квартиру по [ADDRESS] , зробили ремонт і в 2014 році переїхали на постійне місце проживання. Вона часто приїздила до них у гості та надавала кошти на придбання меблів для кухні та інших кімнат. У вересні 2019 року, син повернувся до неї проживати, оскільки [PERSON] стала проживати з іншим чоловіком. Як убачається з матеріалів справи відповідач зареєстрована в спірній квартирі з 14.12.2013 року (а.с.113), а позивач з донькою в кв. [ADDRESS] . (а.с. 18) Суд критично ставиться до пояснень відповідача стосовно того, що разом з позивачем вона проживала в квартирі його матері, проте не як одна сім`я, а як сусіди, оскільки в період спільного проживання у сторін народилася донька. Також суд вважає, що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в період спільного проживання з позивачем вона мала фінансову можливість самостійно утримувати двох дітей, купувати трикімнатну квартиру в м.Києві та робити в ній ремонт. Як і не надала належних доказів на підтвердження того, за скільки нею продані квартира у м.Ульяновка Кіровоградської області загальною площею 42,22. кв.м. та гараж , а також що вказані кошти витрачені саме на придбання спірної квартири. Фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем підтверджуються, як поясненнями самих сторін, так і поясненнями свідків та фотографіями, а тому у суду є всі підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з вересня 2009 року по вересень 2019 року. Крім того, судом взято до уваги наявність спільних фотографій у різний час та у різних місцях. До того ж, в судовому засіданні встановлено, що ні позивач, ні відповідач у період з вересня 2009 року по вересень 2019 року не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами, що не оспорювалося самими сторонами. 13.08.2022 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . (а.с.154) При дослідженні письмових доказів по справі 16.05.2023 року було з`ясовано, що сторона відповідача не може суду надати оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна убачається, що 17.08.2022 року власником спірної квартири став [PERSON] на підставі договору дарування квартири. (а.с.200) В свою чергу допитана в судовому засіданні 22.09.2022 р. відповідач не повідомила суду , що вона спірну квартиру подарувала своєму батьку, вказані обставини не викладені нею і у письмових поясненнях наданих суду. (а.с.189 звор. - 190). На думку суду, такі дії відповідача зумовлені намаганням виключити майно із обсягу майна, яке підлягає поділу. Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. При ухваленні рішення суд врахував, що позивач і відповідач вели спільно домогосподарство у спірний період, зокрема спільно проживали в одному житловому приміщенні та мали спільний побут спочатку в квартирі матері позивача з вересня 2009 року, а в подальшому по вересень 2019 року у придбаній спірній квартирі. Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 по справі № 6-2253цс15, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження спільного проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2009 року по вересень 2019 року, зокрема на підтвердження ведення сторонами спільного господарства та бюджету, планування спільного відпочинку, виконання взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю, суд визнає спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, суд відмовляє у її поділі, оскільки на час розгляду справи спірний об`єкт нерухомості не зареєстровано за відповідачкою, а на підставі договору дарування належить іншій особі і договір дарування є чинним. З огляду на викладене суд , задовольняє позовні вимоги частково. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1816 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як убачається з матеріалів справи на підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги укладений 25.01.2021 року з адвокатом Коковіним Д.І. (а.с. 6-7), ордер (а.с.8), довідку про відкриття рахунку (а.с.9), заключна виписка (а.с. 9 звор.), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Коковіна Д.І. (а.с.10) , акт наданих послуг від 19.01.2022 року (а.с. 118) Водночас за змістом ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. А отже, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні в розмірі 15 000 грн. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як зазначалося вище, позовні вимоги задоволено частково. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог, суд вважає можливим стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 5000 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та задоволених вимог.

Outcome: partial