Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, співвідповідача Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] про визнання права користування квартирою, в якому просила суд: - визнати за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] , жилою площею 13,2 кв. м., та місцями спільного користування: коридори №№ 28, 29, душові № 30, вмивальні №№ 31, 33, вбиральні №№ 32, 34. кухню № 35 і комору № 37, загальною площею 18,6 кв.м.; - визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] , жилою площею 13,2 кв. м., та місцями спільного користування площею 18,6 кв.м.; - виділити у користування [PERSON] житлову кімнату № 11 у квартирі [ADDRESS] площею 13,2 кв.м.. В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що вона фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . У цій квартирі вона проживала разом з сином [PERSON] , який помер [INFO] . За цією адресою вони проживали на умовах договору публічного найму, укладеного між КП «Жилкомсервіс» та колишньою дружиною її сина [PERSON] , надрукованому у спеціальному випуску газети «Слобода» №95/1 від 28 листопада 2006 року. Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної в м. Харкові ради № 170/57 від 18 вересня 2007 року [PERSON] було визнано наймачем квартир [ADDRESS] та начальника дільниці №57 Фрунзенської філії КП «Жилкомсервіс» було зобов`язано укласти з [PERSON] договір найму цих квартир, включивши до нього крім неї також її чоловіка [PERSON] і їхнього сина [PERSON] . Договір найму ВАТ «Серп і Молот» із [PERSON] було припинено. Позивачка стверджує, що шлюбно-сімейні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені 03 травня 2011 року, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.10.2011 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення, [PERSON] здійснила дії, спрямовані на відокремлене проживання її самої та сина від колишнього чоловіка. Рішенням суду було виділено у відокремлене користування для [PERSON] та її сина кімнати № [NUMBER] за вищенаведеною адресою, а в подальшому зазначена кімната була нею приватизована. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова було змінено умови договору найму квартири [ADDRESS] і виділено в користування: [PERSON] і її сина, [PERSON] - житлову кімнату № 12, площею 16, 2 кв. м.; [PERSON] - житлову кімнату № 11, площею 13,2 кв. м., в якій, за твердженням позивачки, вона зі своїм сином проживала. Позивачка наголосила, що вона своєчасно сплачує рахунки за комунальні послуги, що підтверджується квитанціями, надавала кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири, за її рахунок було здійснено заміну склопакету, разом із сином своєю працею виконувала поточний ремонт кімнати та місць спільного користування. Позивачка вказала, що у відповідь на її звернення до адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради із заявою від 18.11.2022 року щодо внесення змін до договору найму та виділення їй у користування житлової кімнати №11, площею 13.2 кв. м. та надання нового ордеру на вселення та право користування на її ім`я, адміністрація повідомила, що її звернення надіслано до Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради для розгляду за належністю питання, проте відповіді в розумний строк їй не надійшло. Такі обставини, на думку позивачки, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином. Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, та просив його задовольнити. Крім того, просив взяти до уваги практику Верховного Суду, висвітлену в постанові від 29.09.2021 року по справі № 751/8693/18, відповідно до якої відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Представник Харківської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов, вважала його передчасним. В обґрунтування заперечень посилалася на те, що позивачкою не надано документів, які б підтверджували факт наявності письмової згоди членів сім`ї померлого наймача - [PERSON] на вселення позивачки до кімнати № 11 квартири [ADDRESS] . Крім того, представник відповідач зазначає, що відповідно до інформації Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради від 08.06.2023 року №194/0/233/23-444/0/232-23 звернення позивачки [PERSON] від 18.11.2022 року надійшло до Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради 30.11.2022 року, та листом від 09.12.2022 року їй повідомлено про необхідність надання зокрема, таких документів: копії паспорту, ідентифікаційного коду, копії свідоцтва про смерть [PERSON] , копію рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної в м. Харкові ради № 170/57 від 18.09.2007 року. Вищевикладене свідчить про те, що позивачка, отримавши зазначені листи та будучи обізнаною про те, що для вирішення порушеного нею питання необхідно надати до Управління відповідні документи, звернулася до суду з метою захисту прав, які, на її думку були порушені. Проте виконавчими органами Харківської міської ради, на які законом покладено відповідні повноваження у сфері житлово-комунального господарства, не приймалося жодного рішення, яким би було порушено права чи інтереси позивачки (зокрема не приймалося рішення про відмову у задоволенні вимог позивачки щодо визнання її наймачем та виділення у її користування квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] ). Таким чином, на час звернення позивача до суду з позовною заявою та на цей час відсутнє рішення відповідного виконавчого органу Харківської міської ради про відмову у задоволенні вищевикладених вимог позивачки. Представник Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради правом на участь в судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкові від 23.02.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального провадження і призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.05.2023 року закрито підготовче засідання по даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивачки та відповідача, допитавши свідків, суд встановив наступне. Відповідно до Рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної в м. Харкові ради № 170/57 від 18 вересня 2007 року [PERSON] було визнано наймачем квартир [ADDRESS] та зобов`язано начальника дільниці №57 Фрунзенської філії КП «Жилкомсервіс» укласти з [PERSON] договір найму цих квартир, включивши до договору найму: наймача - [PERSON] , чоловіка [PERSON] , сина [PERSON] . Договір найму ВАТ «Серп і Молот» із [PERSON] було припинено (а.с. 14). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 24.05.2022 року, [PERSON] , [INFO] , помер, про що складено відповідний актовий запис № 574 (а.с. 22). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 317657335 від 14.12.2022 року квартира [ADDRESS] загальною площею 26,3 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с. 26). В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що шлюбно-сімейні відносини між [PERSON] та [PERSON] були припинені 03 травня 2011 року, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.10.2011 року шлюб між ними було розірвано. Також позивачка зазначає, що рішенням суду виділено у відокремлене користування для [PERSON] та [PERSON] кімнати №12 за вказаною адресою, та в подальшому зазначена кімната була нею приватизована. Крім того, позивачка посилалася на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, зазначаючи, що його копія у неї відсутня, було змінено умови договору найму квартири [ADDRESS] і виділено в користування: [PERSON] і її сина, [PERSON] - житлову кімнату № 12, площею 16, 2 кв. м.; [PERSON] - житлову кімнату [ADDRESS] , площею 13,2 кв. м., в якій, за твердженням позивачки, вона із сином проживала. Позивачка стверджує, що вона своєчасно сплачує рахунки за комунальні послуги, надавала кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири, за її рахунок було здійснено заміну склопакету, разом із сином своєю працею виконувала поточний ремонт кімнати та місць спільного користування. Посилаючись на положення ст. 106 ЖК України, позивачка вважає, що після смерті її сина [PERSON] вона має право користування квартирою [ADDRESS] , в якій вона продовжує проживати до цього часу. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 43\~Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі статтею 9\~Житлового кодексу\~України (далі - ЖК України) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61\~ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Стаття 64\~ЖК України передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Згідно зі статтею 65\~ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої, другої статті 106\~ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. За змістом вказаної норми закону, будь-який член сім`ї наймача, який разом з ним проживає, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому право вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. А судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї у згоді на зміну договору. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, визнання наймачем, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зазначено, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Такі висновки зроблені Верховним Судом у Постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21. Судом встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23.02.2023 року позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). Як вбачається з відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради на адвокатський запит представника позивача від 15.12.2022, вх. № 2110/04-11/22 від 26.12.2022 року, згідно даних відділу збереження технічної документації Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради обліковується дві окремі інвентаризаційні справи за адресами: [ADDRESS] ; та [ADDRESS] . Згідно з наявними архівними матеріалами інвентаризаційної справи реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не проводилась. Вивченням матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] встановлено, що долучено примірник свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.11.2013 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради на праві спільної сумісної власності, на ім`я [PERSON] , [PERSON] , р. № 8-13-291042 (а.с. 12). Позивачкою до матеріалів справи долучено копії квитанцій про сплату комунальних платежів за низку періодів з 2019 по 2022 роки на підтвердження того, що вона мешкала разом із своїм сином у квартирі [ADDRESS] та несла відповідні витрати з оплати комунальних послуг (а.с. 15-19, 21). Разом з тим, платником у копіях наданих позивачкою квитанцій вказаний [PERSON] , а не позивачка. Також, зі змісту наданого позивачкою договору б/н від 22.12.2022 року, предметом якого є заміна склопакету за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що замовником за цим договором є [PERSON] , а не позивачка (а.с. 20). При цьому, суд критично оцінює посилання представника позивачки на те, що фактично грошові кошти на сплату комунальних послуг та замовлення робіт з встановлення у вказану квартиру склопакету надавала [PERSON] , оскільки її син хворів на майже не виходив з квартири. Таке твердження не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, та ґрунтується виключно на припущеннях представника позивачки і спростовується письмовими доказами, що надані самою позивачкою. Крім того, безспірних доказів, які б свідчили, що [PERSON] за життя сина [PERSON] , з його згоди вселилася і постійно проживала разом з ним у спірній квартирі, позивачка суду не надала. Докази звернення [PERSON] за життя із заявою про реєстрацію матері в спірній квартирі до суду не надані. За клопотанням сторони позивача судом допитані в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON] , яка є донькою позивачки, та свідок [PERSON] , яка є онукою позивачки, пояснили суду, що за згодою сина позивачки [PERSON] з 2011 року до нього в квартиру [ADDRESS] вселилася позивачка та мешкала разом з ним за цією адресою до смерті останнього. За твердженням свідків, [PERSON] та її син [PERSON] вели спільний бюджет та спільне господарство. Позивачка за свої кошти сплачувала комунальні послуги за вказаною адресою, робила із сином ремонт за спільні кошти та здійснила заміну склопакету. Після смерті сина позивачка продовжує мешкати у вказаній квартирі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він разом із сином позивачки [PERSON] разом працювали, а саме [PERSON] був водієм, а свідок йому допомагав був вантажником. Також свідок пояснив, що він допомагав [PERSON] робити ремонт в квартирі [ADDRESS] . Свідок наголосив, що йому відомо, що з часу розлучення з дружиною [PERSON] почав проживати разом зі своєю матір`ю за вищевказаною адресою, оскільки він хворів та потребував допомоги. Свідок стверджував, що вони вели спільне господарство. Втім, оцінюючи показання вказаних свідків, суд бере до уваги, що свідки [PERSON] та [PERSON] є близькими родичами позивачки та зацікавлені у вирішенні спору на користь позивачки. Посилання свідка [PERSON] на те, що позивачка вселилася до квартири, наймачем якої був її син, що вони вели спільне господарство та позивачка проживала з сином до часу смерті останнього, ґрунтуються виключно на припущеннях свідка, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами по справі. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Всупереч наведених норм, позивачкою не подано до суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження низки обставин, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог. Так, позивачкою не подано доказів існування родинних відносин із [PERSON] , а саме не надано копії свідоцтва про народження [PERSON] , або актового запису про народження останнього, які б свідчили, що позивачка дійсно є матір`ю [PERSON] .. Крім того, позивачкою не надано належним чином засвідченої копії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, яким, за твердженням позивачки, було змінено умови договору найму квартири [ADDRESS] і виділено в користування: [PERSON] і її сина, [PERSON] - житлову кімнату № [NUMBER] , площею 16, 2 кв. м.; [PERSON] - житлову кімнату [ADDRESS] , площею 13,2 кв. м.. Посилаючись у позові на відсутність у неї копії цього рішення суду, позивачка не скористалася своїм правом та не звернулася до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Суд вважає, що [PERSON] не довела факту набуття нею права користування спірним житлом у встановленому законом порядку, не надала доказів постійного проживання разом з сином до дня його смерті, у спірній квартирі зареєстрована не була, на час смерті [PERSON] позивачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (сусідня квартира), тобто остання забезпечена власним житлом, зберігає постійне місце проживання у вказаній квартирі. Крім того, за змістом ст.\~65\~ЖК України за особою, яка проживає у наймача житлового приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому житловому приміщенні. Також суд вважає слушним посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву, на те, що на час звернення позивачки до суду з цією позовною заявою та на цей час відсутнє рішення відповідного виконавчого органу Харківської міської ради про відмову у задоволенні вимог позивачки про визнання її наймачем спірної квартири. Так, відповідно до інформації Управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради від 08.06.2023 року №194/0/233/23-444/0/232-23 звернення позивачки [PERSON] від 18.11.2022 року надійшло до Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради 30.11.2022 року, та листом від 09.12.2022 року їй повідомлено про необхідність надання зокрема, таких документів: копії паспорту, ідентифікаційного коду, копії свідоцтва про смерть [PERSON] , копію рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної в м. Харкові ради № 170/57 від 18.09.2007 року. Судом встановлено, що позивачка, будучи обізнаною про те, що для вирішення порушеного нею питання необхідно надати до Управління відповідні документи, звернулася до суду з метою захисту прав, які, на її думку були порушені. Проте виконавчими органами Харківської міської ради, на які законом покладено відповідні повноваження у сфері житлово-комунального господарства, не приймалося жодного рішення, яким би було порушено права чи інтереси позивачки, зокрема не приймалося рішення про відмову у задоволенні вимог позивачки щодо визнання її наймачем та виділення у її користування квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений п. 2 ст.\~16\~ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124\~Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Всупереч наведених норм, суду не надано доказів порушення, невизнання або оспорювання відповідачами обставин, на які посилається позивачка у своєму позові. Не надано також й доказів ухилення відповідачів від позасудової процедури вирішення вказаного питання. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю належними, допустимими та достатніми доказами по справі, а також у зв`язку з їх передчасністю. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати суд покладає не позивачку. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed