Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

03.10.2022 року [PERSON] звернувся до Балтського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалами від 03.05.2023 року провадження по даній цивільній справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Балтського районного суду від 15.09.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21 жовтня 2012 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб у Виконавчому комітеті Тартацької сільської ради Чечельницького району Вінницької області, актовий запис за № 13. 06.09.2022 року вони перестали підтримувати шлюбні відносини, в зв`язку з чим відповідач подала на розлучення. У період перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу ними був придбаний будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,1000 га кадастровий номер: 5120610100:02:001:0577 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Оцінююча вартість житлового будинку 205004,82 грн., земельної ділянки 66745,01 грн. Вирішити питання самостійно щодо розподілу спільного майна, зокрема нерухомого: земельної ділянки та будинку за адресою: [ADDRESS] , не надається за можливе. В добровільному порядку між ними не досягнуто домовленості поділити спільне сумісне майно, тому позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на частки будинку та частки земельної ділянки, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 20.10.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що з позовними вимогами не погоджується, оскільки її батько [PERSON] з 20.10.2015 року по березень 2019 року офіційно працював закордоном. В березні 2019 року повернувся в Україну. На зароблені ним особисті кошти її батько купив будинок в [ADDRESS] , власником якого був [PERSON] 02 квітня 2019 року її батько сплатив [PERSON] власні кошти в сумі 4000 доларів США, після чого останній власноручно написав розписку. Позивач не був свідком даної події, оскільки будинок купувався за особисті кошти її батька, тому її чоловік не мав ніякого відношення до цієї угоди. [PERSON] повідомив власника будинку, що купує будинок для доньки, тому має бути оформлений на доньку. 02 квітня 2019 року [PERSON] складено на ім`я [PERSON] довіреність з правом розпоряджатися житловим будинком на власний розсуд. В зв`язку з чим вона вважає, що будинок є її особистою приватною власністю. 28.10.2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначив, що обґрунтовуючи свої доводи відповідачка посилається на те, що у період перебування у шлюбі з ним за її особисті кошти, які, ввезені її батьком із роботи з закордону в Україну через митницю, було придбано вказане майно, через розписку та довіреність. Доводи [PERSON] він вважає нікчемними та такими, що не доводять, що у останньої були кошти, які б вважалися її особистою власністю. В день оформлення купівлі-продажу, він дійсно був на роботі та не приймав участі в оформленні, так як відповідач його запевнила, що купівлю-продаж будинку можна оформити лише на одну особу, увівши його в оману, і він не потрібен, всі спільні кошти були у відповідача, до того ж так як вона не працювала - бюджет був спільний і відповідно доступним для дружини. 25 березня 2020 року вони продали будинок з господарськими будівлями в смт. Чечельник Вінницької області, який придбаний у шлюбі 13 жовтня 2014 року, а купівля-продаж житлового будинку в [ADDRESS] , було здійснено 27 серпня 2021 року, тобто частина коштів була з продажу будинку, іншу частину доклали з доходів. Розписка складена 02.04.2019 задовго до купівлі продажу будинку і вона доводить лише прийом-передачу коштів гр. [PERSON] гр. [PERSON] . Якщо гр. [PERSON] дійсно хотів подарувати [PERSON] кошти, в контексті особистих коштів, потрібно було зареєструвати договір дарування. 03.11.2022 року на адресу суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач зазначила, що позивач визнав ту обставини, що її батько [PERSON] 02.04.2019 року розрахувався з власником будинку, що відповідає дійсності і виключає придбання даного будинку за їхні спільні кошти. 02 квітня 2019 року відбувся розрахунок наперед за будинок, який розташований по [ADDRESS] , що позивач визнав, а лише 25 березня 2020 року нею було продано житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS] , що виключає використання даних коштів від продажу при реальному розрахунку за будинок, розташований в [ADDRESS] . До того ж, житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS] було куплено 13 жовтня 2014 року за власні кошти її батька [PERSON] в сумі 20000 грн. Вказані обставини виключають право спільної сумісної власності на цей будинок та кошти, отримані від його продажу. Отже, позивач не\~надав доказів\~того, що вищевказаний житловий будинок було куплено за їхні з позивачем спільні сумісні кошти, що виключає підстави для поділу вищевказаного житлового будинку як спільної сумісної власності подружжя. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, пояснивши, що будинок вони купили з відповідачем в період шлюбу, позичивши гроші у батьків, які згодом віддали з сімейного бюджету. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач пояснила, що у неї з позивачем коштів не було, допомагали її батьки та будинок був придбаний її батьком для неї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач є його донькою. В квітні 2019 року він купив будинок, щоб донька зі своєю сім`єю не скитались по квартирам. Він розрахувався за будинок, взяв довіреність і пішов до нотаріуса, який сказав укладати договір купівлі-продажу. Будинок куплено за 4000 доларів США, які він віддав гр. [PERSON] . Він вважав, що він купив будинок і подарував доньці. Позивач ніяких коштів йому не віддавав, так як у них з донькою таких коштів не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її донькою. Її чоловік [PERSON] був на заробітках і вони вирішили купити будинок, який був придбаний для доньки і без присутності позивача. За будинок вони заплатили 4000 тисячі доларів США. Довірившись нотаріусу вони оформили будинок, так як їм порадив нотаріус. На будинок було накладено арешт, вони сплатили борг і зняли арешт, тому договір купівлі-продажу оформлено в 2021 році, що стосується продажу будинку в смт. Чечельник, то його було продано пізніше і позивач ніякого відношення до нього не має. Заслухавши думку позивача, відповідача та її представника, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 21 жовтня 2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Виконавчому комітеті Тартацької сільської ради Чечельницького району Вінницької області, актовий запис № 13, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . З копії розписки від 02.04.2019 року вбачається, що [PERSON] продав будинок в [ADDRESS] , [PERSON] та отримав від останнього кошти у розмірі 4000 доларів США. [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатись, в тому числі продавати, обмінювати тощо, за ціною та на умовах на свій розсуд належний йому на праві приватної власності житловим будинком з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою на якій знаходиться будинок, що підтверджується копією довіреності посвідченої 02.04.2019 року приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П. З копії договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 27.08.2021 року приватним нотаріусом Подільського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвою І.П. вбачається, що [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . З копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0001118942022 від 19.10.2022 року вбачається, що інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 5120610100:02:001:0577 відсутня. Ч. 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Суд, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно було придбано за час зареєстрованого між сторонами шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між позивачем та відповідачем у рівних частках. Належним та допустимими доказами [PERSON] не доведено факт придбання нею спірного будинку за її особисті кошти. Таким чином, презумпцію спільності майна подружжя нею не спростовано, що є її процесуальним обов`язком. Відсутні докази того, що [PERSON] при придбанні спірної нерухомості використовувались її особисті кошти, які належали їй до укладення шлюбу. Разом з тим, доводи відповідача та її представника про те, що будинок був придбаний за особисті кошти [PERSON] , що були подаровані їй батьком, не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі обставини нею не доведені належними та допустимими доказами, з огляду на те що факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя та вони є його особистим майном. Також, посилання [PERSON] на те, що кошти для придбання будинку були особистим майном батьків відповідачки, також не можуть свідчити про те, що вони є особистим майном самої [PERSON] . При вирішенні даного спору судом враховується висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного суду від 22.07.2022 року у справі № 161/1140/20. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході розгляду справи позивачем не було надано будь-яких доказів того, що земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 5120610100:02:001:0577 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) перебуває у власності [PERSON] , а тому в цій частині позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial