Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

у листопаді 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про та визначення місця проживання дітей з матір`ю. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 27.12.2008 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис № 2174. Від цього шлюбу є малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 12.02.2022 року відповідач в зв`язку з можливою військовою агресією проти України вивіз спільних дітей [PERSON] та [PERSON] на Західну Україну в місто Східниця. 18.02.2022 року позивач забрала дитину [PERSON] в м.Східниця у батька, оскільки через неналежний догляд батька дитина захворіла. Старша донька [PERSON] виявила бажання продовжити відпочинок разом з батьком у м.Східниця. 21.02.2022 року позивач та донька [PERSON] повернулися разом до м. Києва. З 24.02.2022 року позивач разом з донькою [PERSON] та своєю мамою [PERSON] через військову агресію вимушено тимчасово перемістилися до с. Поляна, Славського району, Закарпатської області. Станом на 24.02.2022 року [PERSON] змінив адресу проживання в м.Східниця та не повідомив її про це, а з березня 2022 року батько одноособово вирішив відправити спільну дитину [PERSON] за кордон в Австрію , а потім мала переїхати до Німеччини. З кінця липня дитина [PERSON] перестала відповідати на телефонні дзвінки та не отримувала повідомлення у месенджерах. З 12.02.2022 року позивач не бачилась з дитиною, з липня 2022 року дитина перестала відповідати на телефоні дзвінки. В подальшому з листопада 2022 року дитина спілкувалась з нею виключно за допомогою телефонного зв`язку, зустрічатися відмовлялась. Вважає, [PERSON] перебуває під психологічним впливом батька, тому поки дитина проживає з батьком налагодити спілкування з дитиною буде неможливо. 03.08.2022 року [PERSON] повернулась в Україну. Після повернення з Німеччини [PERSON] стала проживати в будинку батька разом з його дружиною [PERSON] , дітьми останньої від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Однак, їй про те, що дитина повернулась в Україну, [PERSON] не повідомив, не дивлячись на те, що батько знав, що вона переживала за долю дитини. До 12.02.2022 року батько [PERSON] з донькою [PERSON] зустрічався не регулярно, не частіше декількох разів на місяць. Ніколи не возив дитину до репетиторів та на гуртки. Бували випадки, що забував привітати з днем народження та зі святами. Донькою [PERSON] виключно займалась вона, відвозила її до школи та забирала зі школи, возила на різні гуртки, контролювала учбовий процес. З донькою [PERSON] завжди були доброзичливі та довірливі стосунки. Після 12.02.2022 року з донькою [PERSON] батько [PERSON] спілкувався лише двічі по телефону в травні місяці, та в червні [PERSON] брав один раз на прогулянку доньку [PERSON] . Після зустрічей з батьком донька [PERSON] ставала тривожна, оскільки батько покинув родину, коли дитині був рік, в дитини не сформований образ батька. Наразі батько звертався до служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА з необґрунтованою заявою про те, що мама чинить по відношенню до доньки [PERSON] психологічне та економічне насилля. Батько висловлює бажання визначити місця проживання дитини з ним. Тому, враховуючи всі зазначені обставини, вона вимушена звернутись до суду з проханням визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з нею - за місцем її проживання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 06.12.2022 року відкрито провадження з розглядом справи в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання на 06.04.2023 року (а.с. 95). Ухвалою від 06.04.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 15.08.2023 року (а.с. 179). 15.08.2023 року розгляд справи відкладено на 30.10.2023 року (а.с. 201). Ухвалою від 15.08.2023 року зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації забезпечити участь представника в судовому засіданні, яке призначене на 30.10.2023 року (а.с. 202-203). 03.04.2023 року до суду від представника відповідача - адвоката Щербатюк Н.В. надійшли пояснення на позовну заяву, в яких вказав, що відповідач жодним чином не заперечує, щоб визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] , за її місцем проживання, якщо щодо дитини не буде застосовуватись домашнє насильство. Щодо визначення місця проживання доньки [PERSON] , то вказав, що позивач чинить психологічне насилля над дитиною, налаштовувала і надалі налаштовує дитину проти батька, ламає сприйняття дитиною образу батька, проживання дитини з матір`ю може бути небезпечним для її здоров`я (а.с. 142-148). В судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача - Щербатюк Н.В. в судовому засіданні підтримала свої доводи, викладені у письмових поясненнях, просила у задоволенні позову відмовити. Вказала, що про те, що доньку [PERSON] вивезено за кордон батько повідомив матір після вивезення, про те, що дитина повернулась до України не повідомляв, так як цього не хотіла дитина. В подальшому донька [PERSON] повернулась до матері за власної ініціативи. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА - Черкасова В.А. в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони у справі з 27.12.2008 року перебувалиу зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.10.2018 року розірвано (а.с. 41-43). Від даного шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 17, 18). Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторін, діти проживали з матір`ю. Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання доньки [PERSON] разом з матір`ю. Однак, щодо доньки [PERSON] вважає, що позивач чинить психологічне насилля над останньою, налаштовувала і надалі налаштовує дитину проти батька, ламає сприйняття дитиною образу батька, проживання дитини з матір`ю може бути небезпечним для її здоров`я. Згідно висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, [PERSON] (а.с. 135-137). Допитана в судовому засіданні в порядку ст. 232 ЦПК України [PERSON] вказала, що коли проживала з батьком, сумувала за сестричкою, їй не вистачало спілкування з друзями, не мала можливості відвідувати гуртки. Показала, що хоче проживати з матір`ю, їй з нею звичніше, вона може відвідувати гуртки, спілкуватись з друзями. Показала, що бачиться з батьком кожні вихідні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом ст. 31 СК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме їх інтересам, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дітей проживати разом із матір`ю, вік дітей, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved