Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання будинку [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 його частку. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 1976-1995 роки перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. В 1992 році, тобто за час шлюбу, ними було побудовано житловий будинок [ADDRESS] , про що у 2005 році на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності. В жовтні 2020 року [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі, й на житловий будинок [ADDRESS] , яку прийняли його спадкоємці відповідачі по справі. Вважаючи житловий будинок [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просила визнати за нею право власності на 1/2 частку. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01.11.2022 року відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. 01.11.2022 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати судочинство за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. За клопотанням позивчаки відстрочено сплату судового збору. Ухвалою суду від 12.12.2022 року явку позивачки визнано обов`язковою. Відповідачі відзив не подали. Ухвалою суду від 06.02.2023 року підготовче провадження закрито, призначено розгляд справи. Ухвалою суду від 20.02.2023 року за клопотання представника позивача витребувано докази технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS] . 05.04.2023 року до участі у справі вступив представник відповідачки [PERSON] адвокат Байцар І.Б.. 12.05.2023 року представником відповідачки подано відзив, згідно якого відповідачка [PERSON] позов не визнала з підстав його необґрунтованості, подано заяву про застосування позовної давності, про виклик свідків. Ухвалою суду від 16.05.2023 року суд повернувся до стадії підготовчого провадження, призначивши підготовче судове засідання. На стадії підготовчого провадження представником відповідача подано докази, судом вирішено питання про виклик свідків. Ухвалою суду від 22.06.2023 року підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 17.07.1976 року по 10.10.1995 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується довідкою міського відділу РАГС Чернівецького ОУЮ, копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9, 10). 23.04.2005 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Задубрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 18.03.2005 року №3/7 Про оформлення права приватної власності на житловий будинок, видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно: житловий будинок [ADDRESS] , 1992 року побудови, загальною площею 210,00 км.м., житловою 89,10 кв.м. (літ.А), до складу якого входить криниця літ.К (арк.15, 18 технічного паспорту). [INFO] [PERSON] помер (а.с.16). За загальними правилами про спадкування (статті 1216, 1218 ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (стаття 1220 ЦК України). Таким чином, після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] . Спадкоємцями прав [PERSON] , померлого [INFO] , які прийняли спадщину є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.17). Позивачка, посилаючись на те, що право власності на житловий будинок хоча і було зареєстроване за [PERSON] у 2005 році, тобто після розірвання між ними шлюбу, однак фактично будинок було збудовано у 1992 році, тобто за час їх шлюбу, просила визнати його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Враховуючи, що сімейні відносини з приводу набуття спільного майна та його правовий режим виникли до 01 січня 2004 року, норми СК України до них не застосовуються, а застосовуються норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України). Статтею 22 КпШС України\~передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі\~статтею 24 КпШС України,\~майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог\~статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами. Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18). На підтвердження доводів про те, що житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивачка посилалася лише на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.04.2021 року (а.с.13-15), де, зазначено 1992 рік його побудови. Водночас, такі данні суперечать іншим доказам, дослідженим під час розгляду справи. Так, згідно рішення Задубрівської сільської ради про «Розгляд заяв та скарг громадян» від 09.11.1991 року, [PERSON] надано земельну ділянку для будівництва (а.с.199). В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що після повені у 1991 році будинок по [ADDRESS] , де проживала мати [PERSON] - [PERSON] , було затоплено. У зв`язку з чим, сільською радою було прийняте рішення про виділення постраждалим, в тому числі [PERSON] , земельних ділянок для будівництва. В листопаді 1991 року [PERSON] отримала земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва. В 1992 році [PERSON] власними силами, а також з допомогою сільської ради, яка надавала як грошову допомогу так і будівельні матеріали, розпочала будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . В 1992 році було зроблено лише фундамент. На час укладення шлюбу [PERSON] з відповідачкою [PERSON] будинок мав фундамент і стіни. І приблизно у 1999 році будівництво по [ADDRESS] було завершене. Додали, що позивачка [PERSON] участі у будівництві будинку не приймала, в будинку ніколи не проживала, бо на час його побудови, [PERSON] вже був одружений на [PERSON] , яку сусіди неодноразово бачили на будівництві. Згідно свідоцтва про одруження, шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 16.05.1997 року (а.с.184). Згідно технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] , в графі Прізвище, ім`я, по батькові власника будинку зазначено [PERSON] . Дата складання паспорту [INFO] . Пізніше, до вказаної графи внесено зміни шляхом закреслення ім`я та по батькові власника [PERSON] та напису [PERSON] ; документ що підтверджує право власності свідоцтво про право власності від 23.04.2005 року, видане виконкомом Задубрівської сільської ради на підставі рішення виконкому №3/7 від 18.03.2005 року (арк.2, 1 технічного паспорту). Дослідженням змісту технічного паспорту на вищевказане домоволодіння встановлено, що рік побудови будинку [ADDRESS] є 1999. Жодних даних про те, що будинок було побудовано раніше 1999 року, в тому числі у 1992 році, технічний паспорт не містить (арк.3, 12 зв., 20). Вказані обставини свідчать про те, що станом на 03.09.1999 рік забудовником житлового будинку по [ADDRESS] була мати [PERSON] [PERSON] , який під будівництво виділялася земельна ділянка та на ім`я якої було виготовлено технічний паспорт на будинок. В 2006 році [PERSON] , як зазначено в проекті ВАТ ЕК Чернівціобленерго Заставнівського РЕМ, стала замовником електропостачання будівлі в [ADDRESS] (а.с.176-178). Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 1997 році зареєструвала шлюб з [PERSON] .. На той час його мати будувала в селі Задубрівка житловий будинок. Станом на 1997 рік будинок мав фундамент і стіни. На сімейній раді вирішили, що вона також буде брати участь своїми коштами у будівництві. В 1999 році, після того як будинок було накрито дахом і будівництво було завершене, матір`ю [PERSON] - [PERSON] було оформлено технічний паспорт на будинок, введено будинок в експлуатацію, бо саме вона була власником земельної ділянки, яку отримала для будівництва, як особа, яка постраждала внаслідок повені, саме вона була його забудовником. Позивачка [PERSON] в будинку ніколи не проживала і навіть жодного разу не бувала в ньому. Крім того, з досліджених копії позовної заяви про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , поданої до суду 31.07.1995 року, вбачається, що протягом останніх трьох років сімейні відносини між сторонами припинені, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, про що також вказано у протоколі судового засідання від 15.08.1995 року (а.с.179-181); рішенням Ленінського районного суду від 09.11.1995 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування квартирою по [ADDRESS] , оскільки той протягом тривалого часу за вказаною адресою не проживав без поважних причин (а.с.182-183). Всі вищевказані докази, як кожен окремо так і їх сукупність, спростовують доводи позивачки про те, що будинок [ADDRESS] було побудовано у 1992 році. Так, з даних технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , пояснень свідків виходить, що будівництво будинку було завершене в 1999 році, тобто коли шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано і [PERSON] вже перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] .. До того ж, є дані, які вказують на те, що забудовником будинку [ADDRESS] було не подружжя [PERSON] та [PERSON] , а мати [PERSON] - [PERSON] .. Є також підстави вважати, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично було припинені за три роки до розвівання шлюбу у 1995 році, тобто у 1992 році, і залишає місце сумнівам можливість завершити будівництво будинку у 1992 році на земельній ділянці, яку лише у листопаді 1991 року було виділено для даної цілі. За таких обставин, достатніх даних про те, що будинок [ADDRESS] було побудовано у 1992 році подружжям [PERSON] та [PERSON] , як то зазначено у свідоцтві про право власності на нерухоме майно, у суду не має. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що передбачає обов`язок кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доведенню не підлягають обставини, зокрема, які визнаються сторонами. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.89 ЦПК України). Таким чином, в достатній мірі забезпечивши реалізацію процесуальних прав сторін на подання доказів та після їх ретельного дослідження, суд приходить до висновку що позивачкою не доведено, що будинок [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а отже в задоволенні позову [PERSON] в цій частині слід відмовити за недоведеністю. При цьому, враховуючи, що позовна вимога [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] є похідною від вимоги про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в задоволенні якої судом відмовлено, то слід відмовити [PERSON] і в задоволенні вимоги про визнання права власності на 1/2 частку будинку за необґрунтованістю. Також слід зазначити, що стороною відповідача подавалася заява про застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності. Однак, оскільки позовна давність за заявою сторони застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог, а судом в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частку нерухомого майна відмовлено за необґрунтованістю, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Outcome: dismissed