Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача завданні збитки в порядку регресу у розмірі 40376, 61 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.08.2018 року приблизно о 00 год. 30 хв. у м. Києві по пр. Броварському, водій [PERSON] керуючи мотоциклом «Yamaha», державний номерний знак « [NUMBER] » здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження. На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (що підтверджує інформація з бази МТСБУ). Відтак, потерпіла особа [PERSON] звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. На підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі 40376,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1030744 від 31.05.2021 року. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ склав 40376,61 грн. З метою досудового врегулювання спору, відповідачеві було направлено претензію про відшкодування збитків в порядку регресу (оригінал направлено відповідачу), однак жодних дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку проведено не було. На підставі викладеного, просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва 16.05.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 26.06.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що у зв`язку з отриманими учасниками ДТП травми, СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві 02.08.2018 року внесено до ЄРДР за №12018100040007283 відомості про ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Досудовим слідством було встановлено, що у діях пішохода [PERSON] наявна невідповідність вимогам ПДР України, що призвело до пошкодження транспортного засобу. 27.01.2020 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження №12018100040007283. Відносно пішохода [PERSON] було виділено матеріали для направлення до УПП у м. Києві ДПП НП України для складання протоколу про адміністративне правопорушення за порушення вимог п. 4.7, 4.14 ПДР. Протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не складався. До адміністративної або кримінальної відповідальності відповідача не притягнуто. В свою чергу, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.03.2023 року пішохода [PERSON] визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. З урахуванням викладеного, вважає, що відсутні правові підстави для вимог МТСБУ. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.08.2018 року приблизно о 00 год. 30 хв. у м. Києві по пр. Броварському, водій [PERSON] керуючи мотоциклом «Yamaha», державний номерний знак « [NUMBER] » здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження. У зв`язку з отриманими учасниками ДТП травми, СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві 02.08.2018 року внесено до ЄРДР за №12018100040007283 відомості про ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Досудовим слідством було встановлено, що у діях пішохода [PERSON] наявна невідповідність вимогам ПДР України, що призвело до пошкодження транспортного засобу. 27.01.2020 року слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження №12018100040007283. Відносно пішохода [PERSON] було виділено матеріали для направлення до УПП у м. Києві ДПП НП України для складання протоколу про адміністративне правопорушення за порушення вимог п. 4.7, 4.14 ПДР. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.03.2023 року пішохода [PERSON] визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою Київського апеляційного суду від 05.07.2023 року постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 10.03.2023 року залишено без змін. На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (що підтверджує інформація з бази МТСБУ). Згідно зі ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відтак, потерпіла особа [PERSON] звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. Відповідно до ч. 27.1 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим. Згідно ч. 24.1 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Згідно ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю. На підставі Наказу про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі 40376,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1030744 від 31.05.2021 року. Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат МТСБУ склав 40376,61 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача посилався на відсутність правових підстав для стягнення з нього вказаних витрат, оскільки кримінальне провадження відносно нього закрито. В свою чергу, саме внаслідок невиконання ПДР потерпілим [PERSON] сталася ДТП і його визнано винним за ст. 124 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрито, у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Однак, суд не погоджується з даними твердженнями відповідача з огляду на наступне. Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Однак, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непоборна сила та умисел потерпілого. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц; від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13ц; від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Щодо непоборної сили-це надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що позбавляє можливості за даних обставин запобігти негативним наслідкам її прояву. Непоборна сила є об`єктивним явищем, тобто подією яка не залежить від волі, свідомості та бажання людини. При цьому ця подія має стосовно діяльності суб`єкта зовнішній характер втручання. Невідворотність дії непоборної сили або шкоди, що заподіюється нею, тісно пов`язана з її надзвичайним характером. Саме надзвичайний характер події не дає можливості особі запобігти та відвернути настання негативних наслідків. Непоборною силою є подія, яка об`єктивно є невідворотною. Запобігти її прояву не здатна жодна особа з урахуванням її фізичних, економічних, технічних та інших можливостей. Посилання відповідача на те, що в ДТП за участю мотоциклом «Yamaha», державний номерний знак « [NUMBER] » та пішохода [PERSON] , де останньому було завдано шкоду у вигляді тілесних ушкоджень з вини самого [PERSON] і тому шкода не повинна йому відшкодовуватися, немає законних підстав, так як відповідно до ч.3 ст. 1193 ЦК вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Доводи відповідача [PERSON] викладені у відзиві, суд не приймає та вважає, що відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відповідно до ст.1187 ЦК відповідальність наступає і без вини водія. Згідно п.п. 2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі понесених витрат в сумі 40376,61 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого ним судового збору 2684,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved