Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 21.06.2014 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на протязі останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалось, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. На даний момент ведення між сторонами спільного господарство та сумісне проживання остаточно припинено. Ухвалою суд від 07.08.2023 року відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін. 28.09.2023 року надійшли заперечення представника відповідача на позовну заяву. Представник відповідача зазначає, що на даний час спільні сімейні стосунки між позивачем та відповідачем припинились і вони не ведуть спільне господарство. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем, проте заперечує проти відсутності спору стосовно майна, набутого подружжям за час перебування у шлюбі, а також не згодний з твердженням позивача стосовно відсутності спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу. Просив розірвати шлюб з урахуванням того, що питання про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, а також питання щодо поділу майна, набутого під час перебування у шлюбі, буде вирішено в іншому судовому провадженні. Просив дане заперечення розглядати без участі відповідача та представника відповідача. У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити, позивач, відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені вчасно та належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст.51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між сторонами 21.06.2014 року зареєстровано шлюб та [INFO] народилась дитина [PERSON] . За положенням частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. У позовні заяві позивач наполягала на розірванні шлюбу, представник позивача підтримала позовні вимоги, у заперечення на позовну заяву представник відповідача підтвердив фактичне припинення шлюбних відносин, також провив розірвати шлюбу. При цьому судом не надається оцінка доводів сторін щодо місця проживання дитини або наявності спору щодо набутого майна суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, доводи сторін в частині місця проживання дитини та наявності або відсутності спору про майно судом не досліджуються, оскільки такі вимоги не заявлені та не мають значення для вирішення справи по суті заявлених вимог щодо розірвання шлюбу. Вирішуючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, а тому відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи вищевикладене, суд вважає неможливим в подальшому зберегти їх сім`ю, шлюб сторін досить тривалий час носить формальний характер, подальше перебування їх у шлюбі суперечить інтересам кожного та порушує засади добровільності шлюбу тому повинен бути розірваний. У відповідності до\~ст. 113 СК України, особа, яка\~\~змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити\~\~своє дошлюбне прізвище. У позовні заяві позивач зазначила, що просить залишити їй прізвище « [PERSON] ». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. В позовній заяві не міститься вимога про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи\~ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved