Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА Позивач [PERSON] звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовною заявою до [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА Позивач є власником будинку [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.01.2002 року. У даному будинку зареєстровані дві особи, вона та її син [PERSON] , відповідач по справі. Спільне проживання з відповідачем в одному будинку стало нестерпним. Відповідач неодноразово здійснює домашнє насильство під час якого виражається нецензурною лайкою, словесно погрожує, внаслідок чого завдає фізичному та психологічному здоров`я. Відповідач не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями. Жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, користується її майном. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів щодо вчинення домашнього насильства, за що починаючи з 2011 року і до цього часу відповідач постійно притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ст. 173-2 КУпАП та до кримінальної відповідальності. Таким чином, позивач вважає, що відповідач створив їй неможливі умови для проживання у її власному будинку. Позивач та його представник про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають та просять задовольнити позов. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, правом подати відзив на позовну заяву не скористалась. Згідно ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ 05.01.2022 року ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 04.05.2022 року ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області закрито підготовче судове засідання та призначено до судового засідання. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ [PERSON] , народився [INFO] , у графі батьками вказано [PERSON] т [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження [PERSON] [NUMBER] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.01.2002 року, спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дочка [PERSON] . Спадкове майно, складається, з жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] . Відповідно до відомостей про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , як власник з 18.07.1972 року та [PERSON] , як наймач з 31.08.1990 року. Відповідно до характеристики, наданої на мешканця житлового кварталу №39 міста Олександрія, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , мешкає у даний час за адресою [ADDRESS] . Проживає разом з матір`ю [PERSON] . В даний час [PERSON] не працює, не навчається, веде аморальний образ життя. З сусідами чемний, але з матір`ю не дуже. Неодноразово чуми сварки його з матір`ю. Дуже часто буває напідпитку. Багато разів під час сварки з матір`ю визивалися співробітники поліції. Декілька разів він відбував термін покарання за грабіж, за розбій та інші правопорушення. Відповідно до постави Олександрійського міськрайонного суду від 08.09.2021 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-3 КУпАП. ОЦІНКА СУДУ Аналізуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки позивач є власником будинку. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] неодноразово вчиняв сварки з власником житлового будинку позивачем у справі, що підтверджується відповідними доказами у матеріалах справи.Крім того, з даного приводу з відповідачем було проведено профілактичну бесіду співробітниками поліції. Однак відповідач продовжує вчиняти сварки з позивачем. Суд з матеріалів справи вбачає, що дії відповідача є систематичними та вони порушують правила соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку. Заходи запобігання і громадського впливу, тобто проведені профілактичні бесіди співробітниками поліції з відповідачем виявились безрезультатними, суд приходить до висновку, що відповідача слід виселити з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщенням, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. НОРМИ ПРАВА Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У рішенні ЄСПЛ від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформулювала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Згідно до п. 17 Пленуму Верховного Суду України постанова №2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Отже, оскільки відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] не одноразово вчиняв сварки з власником житлового будинку позивачем у справі, що підтверджується відповідними доказами у матеріалах справи. Крім того, з даного приводу з відповідачем було проведено профілактичну бесіду співробітниками поліції. Однак відповідач продовжує вчиняти сварки з позивачем. З наведених вище підстав суд дійшов висновку,що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову - на відповідача. Таки чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved