Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір №50003291, за умовами якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 263335 грн.23 коп., що було еквівалентно 32863 доларам США 50 центам, на купівлю автомобіля марки Volkswagen, модель Touareg NF, 2012 року випуску, кузов № [NUMBER] , зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік із кінцевим терміном повернення кредиту 24 лютого 2017 року. 14 лютого 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої ТОВ «Порше Мобіліті» зобов`язалося надати [PERSON] суму додаткового кредиту у розмірі 118724 грн.80 коп., що в еквівалентні становить 14617 доларів США 68 центів, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік, із кінцевим терміном повернення кредиту 24 лютого 2017 року, для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування №РМ041а/16СКВ від 29 лютого 2012 року. В якості забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором №50003291 від 24 лютого 2012 року між сторонами був укладений договір застави №50003291 від 01 березня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Канделюк Н.В., реєстровий номер 432, згідно з умовами якого [PERSON] було надано у заставу автомобіль марки Volkswagen, модель Touareg NF, 2012 року випуску, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Позивачем, відповідно до п.1.4.3. Загальних умов, були виставлені відповідачу відповідні рахунки на оплату чергових (щомісячних) платежів за березень - вересень 2015 року, які, в порушення викладених норм чинного законодавства та положень укладеного Кредитного договору, залишилися несплаченими, у зв`язку із чим виникла заборгованість. Невиконання відповідачем своїх обов`язків з оплати чергових платежів із повернення кредиту за Кредитним договором у строки, погоджені сторонами в Графіку погашення кредиту, призвело до виникнення заборгованості по їх сплаті в сумі 155 149 грн. 14 коп., та 6489 грн. 19 коп. за Додатковим кредитом станом на 27 жовтня 2015 року. 08.09.2015 року на адресу відповідача направлено Вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення Кредиту та сплати заборгованості за Кредитним договором за №50003291. Однак, вимогу позивача щодо дострокового повернення Кредиту у встановлені строки проігноровано відповідачем у зв`язку з порушенням зобов`язання, у жовтні 2015 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року в задоволенні позову ТОВ «Порше Мобіліті» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року скасовано, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" заборгованість за кредитним договором №50003291 від 24 лютого 2012 року станом на 27 жовтня 2015 року у загальному 435.586 грн.70 коп., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 168.827 грн.65 коп. та за додатковим кредитом у розмірі 6.512 грн.30 коп., з яких: сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом у розмірі 155.149 грн.14 коп.; сума заборгованості за додатковим кредитом у розмірі 6.489 грн.19 коп.; сума 3% річних за час прострочення за кредитом у розмірі 1.721 грн.06 коп.; сума 3% річних за час прострочення по сплаті платежів за додатковим кредитом 05 грн. 33 коп.; сума інфляційних витрат за кредитом у розмірі 6.220 грн.59 коп.; сума пені за прострочення виконання зобов`язання за кредитом 5.736 грн.86 коп.; сума пені за прострочення виконання зобов`язань по сплаті чергових платежів за додатковим кредитом у розмірі 17 грн.78 коп. та заборгованості з дострокового повернення кредиту в розмірі 260.246 грн.75 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 258.945 грн.46 коп.; сума заборгованості по процентам у розмірі 561 грн.88 коп.; сума 3% річних у розмірі 170 грн.63 коп.; сума пені у розмірі 568 грн.78 коп. Позивач зазначає, що позовна заява у справі №199/8700/15 була складена 27 жовтня 2015, а тому в межах розгляду справи №199/8700/15 не розглядалося питання щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період із 28.10.2015 по 28.02.2019. Станом на день подачі позовної заяви, постанова Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року відповідачем не виконана, заборгованість не сплачена. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути із [PERSON] заборгованість за період з 28.10.2015 по 28.02.2019 у розмірі 233 851, 23 грн., яка складається з: 15 557,42 грн. - 3% річних у зв`язку з простроченням сплати періодичних платежів за Кредитом за період із 28.10.2015 по 28.02.2019; 70 592,86 грн. - інфляційні втрати у зв`язку з прострочення сплати періодичних платежів за Кредитом за період з 28.10.2015 по 28.02.2019; 650,70 грн. - 3% річних у зв`язку з прострочення сплати Додаткового Кредиту за період із 28.10.2015 по 28.02.2019; 2952,58 - інфляційні втрати у зв`язку з прострочення сплати Додаткового Кредиту за період із 28.10.2015 по 28.02.2019; 26021,83 грн. - 3% річних у зв`язку з прострочення дострокового повернення Кредиту за період із 28.10.2015 по 28.02.2019; 118075,84 грн. - інфляційні втрати у зв`язку з прострочення дострокового повернення Кредиту за період із 28.10.2015 по 28.02.2019. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що з Графіку погашення кредиту до Кредитного договору вбачається сукупна вартість кредиту, яка станом на кінцеву дату 15.02.2017 року становить - 334 930,58 грн., при цьому тіло кредиту становило 263335, 23 грн., а проценти 71 595,35 грн.. Відповідач вказує, що ним було здійснено останній платіж 06.03.2015 року та сукупно сплачено 342 700,68 грн., що підтверджується наданим розрахунком позивача. Проценти за користування кредитом за період із 15.02.2015 року по 15.02.2017 рік становлять - 13908,48 грн.. Відповідач вважає, що оскільки станом на 06.03.2015 розмір заборгованості за кредитом становив 314 438,72 грн., тому він здійснив переплату за кредитом у розмірі 28261,96 грн. Також, зазначив, що 14.02.2013 року між сторонами, нібито, укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої позивач зобов`язався надати відповідачу суму Додаткового кредиту у розмірі 118 724,80 грн., що в еквіваленті становить 14 617,68 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік, з кінцевим терміном повернення кредиту - 24.02.2017 року для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування №PM041a/16CKB від 29.02.2012 року. Утім, відповідач спростовує підписання вказаної Додаткової угоди №1, та зазначив, що відповідно до мотивувальної частини постанови Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2019 у справі №199/8700/15: «що додаткової угоди він не підписував, оскільки даний факт встановлено не було, його зустрічний позов було залишено без розгляду. Тому колегія суддів приходить до висновку, що спірний кредитний договір та додаткову угоду до нього було укладено за волевиявленням [PERSON] , про що свідчить його підпис на кожній сторінці, як спірного кредитного договору так і додаткової угоди до нього, оскільки це не було спростовано відповідачем, так як саме на нього покладено обов`язок доведення того факту, що він не підписував договорів, за невиконання умов, яких до нього пред`явлено позов». Таким чином, судом апеляційної інстанції не досліджувалося питання дійсності або недійсності Додаткової угоди, а лише здійснювалося посилання на відсутність відповідного позову, а тому постанова Дніпровського апеляційного суду не має преюдиційного значення в частині встановлення обставин щодо підписання або не підписання додаткової угоди відповідачем. Також відповідач вказав, що у кредитному договорі сторони погодили, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, тобто передбачили втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції еквівалентом іноземної валюти. З огляду на те, що договором визначено обов`язок сплати позичальником платежів у еквіваленті іноземної валюти, вимога щодо відшкодування інфляції, нарахованої за механізмом передбаченим ч. 2 ст. 625 ЦК України, не підлягає задоволенню. Крім цього, відповідач зазначив, що позивачем пред`явлено позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період із 28.10.2015 по 28.02.2019, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому, на його думку, заявлені вимоги за період із 28.10.2015 по 19.03.2016 року не можуть бути задоволені. Посилаючись на вказані обставини, відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 21.12.2021 року за клопотанням відповідача у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, на розгляд та вирішення експерта поставлено питання: -чи виконано підпис від імені [PERSON] в графі "ПІДПИСИ" в рядку позичальник на кожній сторінці Додаткової угоди №1 від 14.02.2013 року [PERSON] , чи іншою особою? Після надходження до суду висновку експерта №1009-23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсною Додаткової угоди №1 до кредитного договору, в обґрунтування якого зазначив, що позивач посилається на те, що 14.02.2013 року між сторонами, нібито, укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої позивач зобов`язався надати відповідачу суму Додаткового кредиту у розмірі 118724,80 грн., що в еквівалентні становить 14617,68 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік, з кінцевим терміном повернення кредиту - 24.02.2017 року для сплати страхових платежів відповідно до Договору страхування №PM041а/16CKB від 29.02.2012 року. За змістом даної Додаткової угоди, вона є самостійним кредитним договором. Утім, [PERSON] не підписував вказану Додаткову угоду, що підтверджується висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1009-23 від 09.06.2023 року, який знаходиться в матеріалах справи. Крім цього, позивач за зустрічним позовом зазначив, що обставини, які підтверджують неукладання ним Додаткової угоди №1, свідчать про: - відсутність факту отримання позичальником грошових коштів та його волевиявлення про перерахування коштів третім особам; - відсутність необхідності у страхуванні транспортного засобу (із 2015 року т/з не належав [PERSON] ); - відсутність графіку перерахування коштів страховій компанії та їх розміру; - у розрахунку заборгованості відсутня інформація щодо дати надання кредитних коштів [PERSON] ; - відсутність жодної платіжної вимоги або іншого доручення, яке б відповідач надавав для перерахування коштів на користь страхової компанії; - відсутність будь-яких платежів зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості саме за Додатковою угодою; - відсутність у наданому позивачем розрахунку дати та/або періоду надання коштів за додатковою угодою; - відсутність графіку повернення кредитних коштів, умов кредитування, визначення сукупного розміру заборгованості - у наданому розрахунку взагалі відсутня інформація щодо погашення заборгованості за Додатковою угодою, а тому доводи про залишок заборгованості у розмірі 6489,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не доведені стороною позивача. Тобто, Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» не надало доказів, яким чином здійснювався розподіл коштів між заборгованістю за Кредитним договором та Додатковою угодою №1, які сплачував [PERSON] на погашення кредиту. Таким чином, Додаткова угода №1 є недійсною, оскільки позивач не отримував грошових коштів за нею, не підписував її, а також спірна Додаткова угода №1 не містить усіх істотних умов, таких як реальна процентна ставка за кредитом, сукупна вартість кредиту, тощо. Тому, посилаючись на вказані обставини, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 14.02.2013 року до кредитного договору №50003291 від 24.02.2012 року, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON] . У судове засідання представник позивача за первісним позовом, відповідач за зустрічною позовною заявою ТОВ «Порше Мобіліті» у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення первісної позовної заяви, зустрічну позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягає, зустрічний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсною Додаткової угоди №1 до кредитного договору, підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року скасовано, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково та стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Мобіліті" заборгованість за кредитним договором №50003291 від 24 лютого 2012 року станом на 27 жовтня 2015 року у загальному 435.586 грн.70 коп., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 168.827 грн.65 коп. та за додатковим кредитом у розмірі 6.512 грн.30 коп., з яких: сума простроченої заборгованості по сплаті чергових платежів за кредитом у розмірі 155.149 грн.14 коп.; сума заборгованості за додатковим кредитом у розмірі 6.489 грн.19 коп.; сума 3% річних за час прострочення за кредитом у розмірі 1.721 грн.06 коп.; сума 3% річних за час прострочення по сплаті платежів за додатковим кредитом 05 грн. 33 коп.; сума інфляційних витрат за кредитом у розмірі 6.220 грн.59 коп.; сума пені за прострочення виконання зобов`язання за кредитом 5.736 грн.86 коп.; сума пені за прострочення виконання зобов`язань по сплаті чергових платежів за додатковим кредитом у розмірі 17 грн.78 коп. та заборгованості з дострокового повернення кредиту в розмірі 260.246 грн.75 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 258.945 грн.46 коп.; сума заборгованості по процентам у розмірі 561 грн.88 коп.; сума 3% річних у розмірі 170 грн.63 коп.; сума пені у розмірі 568 грн.78 коп. Позивач у позові посилався на те, що станом на день подачі позовної заяви, постанова Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2019 року відповідачем не виконана, заборгованість не сплачена, тому з посиланням на ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути на свою користь 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку з прострочення сплати періодичних платежів за Кредитом та Додатковим Кредитом за період із 28.10.2015 по 28.02.2019. У свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому посилався на недійсність Додаткової угоди №1 від 14.02.2013 року до кредитного договору №50003291 від 24.02.2012 року, у зв`язку з тим, що він не підписував вказану Додаткову угоду, що підтверджується висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1009-23 від 09.06.2023 року. Відповідно до вказаного висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №1009-23 від 09.06.2023 року, підписи від імені [PERSON] у графах «Позичальник» на першому, другому, третьому та четвертому аркушах, а також у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у розділі «ПІДПИСИ» на четвертому аркуші Договору про внесення змін/Додаткової угоди №1 від 14.02.2013 до Кредитного договору №50003291 від 24.02.2012 (всього п`ять підписів), - виконані не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням його підпису (т.2, а.с.237-239). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. П. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів особи в суді можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір є консенсуальним та він вважається укладеним з моменту досягнення згоди з усіх істотних умов. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч.1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилаючись на те, що за розглядом справи судом було встановлено, що підписи від імені [PERSON] у графах «Позичальник» на першому, другому, третьому та четвертому аркушах, а також у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у розділі «ПІДПИСИ» на четвертому аркуші Договору про внесення змін/Додаткової угоди №1 від 14.02.2013 до Кредитного договору №50003291 від 24.02.2012 (всього п`ять підписів), - виконані не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням його підпису, та останній не мав наміру укладати оскаржувану Додаткову угоду №1 і не підписував її, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічної позовної заяви та вважає визнати недійсною Додаткову угоду №1 від 14.02.2013 року до кредитного договору №50003291 від 24.02.2012 року, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про стягнення 3 % річних у зв`язку з прострочення сплати Додаткового Кредиту за період з 28.10.2015 по 28.02.2019 у розмірі 650,70 грн. та інфляційних втрати у зв`язку з прострочення сплати Додаткового кредиту за період із 28.10.2015 по 28.02.2019 у розмірі 2952,58 грн. задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних витрат за Кредитом за період із 28.10.2015 по 28.02.2019, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з висновком ВС/КЦС викладеним у постанові від 03.03.2021 за результатами розгляду справи №130/2604/18, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Як встановлено судом, 24.02.2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір №50003291, за умовами якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 263335 грн.23 коп., що було еквівалентно 32863 доларам США 50 центам, на купівлю автомобіля марки Volkswagen, модель Touareg NF, 2012 року випуску, кузов № [NUMBER] , зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 9,9% на рік, із кінцевим терміном повернення кредиту 24 лютого 2017 року. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України). З огляду на те, що договором визначено обов`язок сплати позичальником платежів у еквіваленті іноземної валюти, вимога щодо відшкодування інфляції, нарахованої за механізмом передбаченим ч.2 ст.625 ЦК України, не підлягає задоволенню. Також не підлягає задоволенню і вимога позивача щодо стягнення 3% річних, оскільки відповідно до умов договору, до сплати підлягали платежі у еквіваленті іноземної валюти, а тому нарахування вказаних відсотків повинно відбуватись з урахуванням простроченої суми у валюті визначеній договором, а не в гривневому еквіваленті, як зазначено позивачем (ВП/ВС від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16). Крім цього, слід зазначити, що дійсно, ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів із боржника або звернення кредитора за заявою про примусове виконання рішення суду до органів державної виконавчої служби, не виключає відповідальність боржника за порушення строків розрахунку за грошовим зобов`язанням, передбачену ст.625 ЦК України. Однак, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що постанова Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2019 року по справі №199/8700/15 на теперішній час відповідачем не виконана та заборгованість не погашена. Крім цього, відсутні підтвердження, що позивачем, вчинялися будь-які дії щодо пред`явлення виконавчого листа, виданого на виконання Постанови Дніпровського апеляційного суду від 08.02.2019 року до виконання. Відсутні дані, що боржник мав у передбаченому законом порядку можливість виконати судове рішення у добровільному порядку і не виконав його у такий спосіб. Немає доказів, що такий тривалий термін порушення грошового зобов`язання був допущений з вини боржника. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів: (п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р., заява №21037/05; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 р., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р., заява №12167/04). Позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи вказані обставини, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню у повному обсязі. Оскільки, позивач відповідно до ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, витрати понесені із розглядом справи слід віднести на рахунок держави.

Outcome: approved