Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

У травні 2023року [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому до Міського комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Херсона» (далі МКП «ВУВКГ м. Херсона»), посилаючись на те, що 11 липня 2022 року на підставі наказу №337 від 08 липня 2022 року він був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта у юридичний відділ МКП «ВУВКГ м. Херсона із заробітною платою, згідно штатного розкладу. Наказом №12 від 01 грудня 2022 року він був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Зазначав, що за період роботи в МКП «ВУВКГ м. Херсона» йому заробітна плата відповідачем не виплачувалась, тому при звільненні він звернувся до керівництва підприємства з проханням виплатити йому заборгованість по заробітної платі, яка за період з 11 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року склала 87714,28 грн., а саме за: липень 2022 року 12857,14 грн.; серпень 2022 року-18000,00 грн.; за вересень 2022 року -18000,00 грн., за жовтень 2022 року 18000,00 грн.; за листопад 2022 року - 18000,00 грн.; за 1 день грудня 2022 року 857,14 грн. Вказував, що оскільки заробітна плата за період з 11 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року не була йому виплачена, то він має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 11 липня 2022 року по 01 березня 2023 року , яка складає 4105,33 грн. Крім того, оскільки, відповідач при його звільненні не виплатив належні йому грошові суми у строки, встановлені ст.116 КЗпП України, то останній зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Стверджував, що його середньоденна заробітна плата за два останніх місяця роботи, що передували його звільненню, а саме за жовтень та листопад 2022 року, складає 837,21 грн. (18000,00 грн. + 18000,00 грн .= 36000,00 грн.: (21 робочий день у жовтні + 22 робочих дня у вересні), оскільки йому було встановлений оклад в розмірі 18000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 02 грудня 2022 року по 01 березня 2023 року, що складає 85 днів. Тому, його середній заробіток за весь час затримки з проведенням повного розрахунку у день звільнення, складає 71162,85 грн. (837,21 х 85 днів). Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з МКП «ВУВКГ м. Херсона» на його користь заборгованість по заробітної платі в розмірі 85714,28 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з затриманням термінів її виплати в розмірі 4105,33 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 71162,85 грн., а всього 160982,46 грн.; зобов`язати МКП «ВУВКГ м. Херсона» здійснити нарахування та сплату до відповідного бюджету податку з доходів фізичних осіб, збору на обов`язкове соціальне страхування Єдиного соціального внеску та військового збору при виплаті йому заборгованості із заробітної плати; стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 16 травня 2023 року позовна заява була залишена без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків (а.с. 52). Ухвалою суду від 25 травня 2023 року по справі відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 83-84). Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року клопотання представника відповідача про витребування доказів було залишено без задоволення (а.с. 190). Ухвалою суду від 07 вересня 2023 року по справі закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду (а.с. 192). Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про слухання справи без його участі. Раніше надав відповідь на відзив (а.с. 180-181, 217, 219-220). Представник відповідача МКП «ВУВКГ м. Херсона», діючій за довіреністю від 31 травня 2023 року в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про слухання справи за його відсутністю (а.с. 194, 221). Раніше надав\~відзив на\~позов,\~в обгрунтування\~якого зазначив,\~що МКП «ВУВКГ\~м.\~Херсона» позовні вимоги визнає частково, а саме в частині необхідності здійснити розрахунок за період з 11 листопада 2022 (дата деокупації м. Херсона) по 01 грудня 2023 (дата звільнення [PERSON] ). Зазначив, 24 лютого 2022 року почалася збройна агресія російської федерації проти України. Указом Президента\~України №\~64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та триває і на сьогодні. В результаті повномасштабного військового вторгнення в Україну, МКП «ВУВКГ м. Херсона», як і місто Херсон та Херсонська міська територіальна громада були окуповані російськими військами з 01 березня 2022 року, що є загальновідомим фактом. Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон) визначено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Факт окупації також підтверджується наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року за №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ», згідно із яким період окупації м. Херсона зазначений з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. Вказував, що після окупації м. Херсона та МКП «ВУВКГ м. Херсона», було фактично втрачено контроль над управлінням підприємством, воно вибуло із правового поля українського законодавства, підприємство, як юридична особа, перереєстровувалася в російському реєстрі юридичних осіб, змінилися банківські розрахункові рахунки на рахунки у фінансових установах, зареєстрованих в РФ, заробітна плата виплачувалася в російських рублях та звіти про виплачену заробітну плату та сплачені податки у відповідні органи не подавалися, так як і не сплачувалися самі податки. Факт здійснення перереєстрації підприємства в реєстрі юридичних осіб РФ підтверджується, мовою оригіналу «Выпиской из Единого государственного реестра юридических лиц» за №ЮЭ9965-23-82472782 від 12 червня 2023року (Підтвердженням співпраці керівництва підприємства із окупаційною владою є повідомлення про підозру колишньому директору [PERSON] , а також обвинувальним актом у кримінальному провадженні №22022230000000084 від 19 квітня 2022 року відносно колишнього директора МКП «ВУВКГ м. Херсона» [PERSON] . При цьому надати обвинувальний акт, а також відомості щодо перереєстрованих розрахункових банківських рахунків, одночасно із відзивом, відповідач не може, так як частково документація була вивезена окупаційним керівництвом разом з іншою матеріально-технічною базою, частково міститься в матеріалах кримінального провадження та доступ до матеріалів у підприємства немає, так як не являється учасником провадження. На даний час вживаються заходи по отриманню вказаних документів та у випадку їх отримання будуть залученні до матеріалів справи в порядку передбаченому ЦПК України) Згідно із особовою карткою працівника та записом в трудовій книжці, [PERSON] працевлаштувався до МКП «ВУВКГ м. Херсона» 11 липня 2022 року, в період знаходження підприємства під контролем окупаційної влади. В анкетних даних працівника, зазначених в особовій картці, зазначено номер зв`язку [NUMBER] , що являється номером мобільного оператора країни РФ, що підтверджує факт того, що [PERSON] працевлаштовувався саме до підприємства, підконтрольного окупаційної влади та яке в своїй діяльності керувалося положеннями трудового законодавства РФ. Тож, фактично, працевлаштовуючись на підприємство, яке перебуває під окупаційною владою та керується у своїй діяльності законодавством країни-окупанта, працівник погоджується із такими умовами праці, приймає їх та свідомо допускає, що він працюватиме на незаконну окупаційну владу та буде позбавлений соціальних та трудових гарантій, передбачених законодавством України. Відповідно до міжнародного гуманітарного права, держава-окупант відповідає за все, що відбувається на тимчасово окупованій території, яка знаходиться під її ефективним контролем. Частина перша статті 55 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (Четверта Женевська конвенція) передбачає, що держава-окупант зобов`язана за допомогою усіх наявних засобів забезпечувати населення продуктами харчування та медичними матеріалами, зокрема, постачати необхідні продукти харчування, медичні матеріали та інші припаси, якщо ресурсів окупованої території виявиться недостатньо. Відповідно до ст. 60 Четвертої Женевської конвенції надання гуманітарної допомоги третіми сторонами не звільняє державу-окупанта від зобов`язань, що покладаються на неї зокрема ст. 55 Четвертої Женевської конвенції. Тому зобов`язання забезпечення цивільного населення окупованої території необхідними ресурсами, припасами та матеріалами, роботою та заробітною платою є зобов`язанням саме держави-окупанта відповідно до змісту Четвертої Женевської конвенції. Вважає, що згідно із ч.5 ст.5 Закону Російська Федерація, як держава-окупант відповідно до IV\~Гаазької конвенції\~про закони\~і звичаї\~війни на\~суходолі та\~додатка до\~неї:\~Положення про\~закони і\~звичаї війни\~на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції\~про захист\~цивільного населення\~під час\~війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Абзацом 2 ч.2 ст.13 Закону визначено, що правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 ЦК України. Працевлаштування на підприємство, місцем перебування якого є окупована територія, не може вважатися укладенням трудового договору, а тому права і обов`язки у підприємства по відношенню до такого працівника, передбаченні трудовим законодавством України, зокрема, і виплачувати заробітну плату, не виникають. Працевлаштовуючись на роботу до підконтрольного окупаційній владі підприємства, особа діє свідомо, приймає умови праці, які пропонуються цим підприємством, погоджується на отримання заробітної плати не в національній валюті України та усвідомлює, що діє поза юрисдикцією держави України. Стверджував, що після працевлаштування в період окупації, [PERSON] отримував заробітну плату в рублях, проти чого не заперечував, обов`язкові податкові платежі не сплачувалися. Дані обставини можуть бути підтверджені відомостями про нараховану та виплачену заробітну плату, але надати дані відомості одночасно із відзивом, МКП «ВУВКГ м. Херсона» не може, так як частково документація була вивезена окупаційним керівництвом разом з іншою матеріально-технічною базою, частково міститься в матеріалах кримінального провадження №22022230000000084 від 19 квітня 2022 відносно колишнього директора МКП «ВУВКГ м. Херсона» Скоблікова В.В., але доступу до вказаних матеріалів у підприємства немає, оскільки не є учасником провадження. Тож, стверджуючи, що з моменту працевлаштування позивач не отримував заробітної плати в гривнях є безпідставним, оскільки він отримував заробітну плату в валюті країни окупанта, що заборонено законодавством України, зокрема ст. 23 Закону України «Про заробітну плату» і погоджувався із цим. Проте, беручи до уваги той факт, що фактично [PERSON] продовжував працювати на підприємстві після 11 листопада 2022 року, то МКП «ВУВКГ м. Херсона» було прийнято обов`язок по оплаті йому заробітної плати та інших виплат з 11 листопада 2022 року. Згідно із наказом (розпорядженням) №30 від 01 грудня 2022 року при звільненні [PERSON] до компенсації підлягає 14 днів відпустки, що дорівнює 4115,88 грн. Відповідно до довідки про доходи від 13 червня 2023 вих. №12, з урахуванням компенсаційної суми за 14 днів відпустки, позивачу нараховано з 11 листопада 2022 року по 01 грудня 2023 року - 9753,98 грн., а з вирахуванням обов`язкових видатків до виплати підлягає 7851,96 грн., які не були виплачені позивачу, через відсутність даних про відкритий у останнього розрахунковий рахунок у фінансовій установі України для здійснення безготівкового розрахунку. За виплатою в інший спосіб, позивач до підприємства не звертався. Вважає, що МКП «ВУВКГ м. Херсона» не пропущено строків розрахунку із працівником, в зв`язку із його звільненням, так як, при поданні заяви на звільнення, позивачем було погоджено можливість розрахунку пізніше. Відповідно до наказу про звільнення, [PERSON] було звільнено 01 грудня 2022 року за згодою сторін, але в день звільнення останній фактично не працював, проти здійснення з ним розрахунку з відстрочкою не заперечував, із проханням здійснити з ним розрахунок не звертався, тому у підприємства була відсутня інформація про можливу комунікацію із такою особою, про банківський розрахунковий рахунок, на який можливе зарахування грошових коштів, про місцезнаходження особи тощо. Згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3006-7501448310 від 02 грудня 2022 року, [PERSON] зареєстрував своє місцеперебування (проживання) в м. Київ, що з врахуванням тривалості комендантської години у м. Херсоні (на дату звільнення) з 19:00 год. до 06:30 год., звичайної тривалості поїздки з м. Херсон до м. Київ підтверджує факт того, що позивач не працював в день звільнення, а відтак мав повторно звернутися до підприємства із вимогою про здійснення з ним розрахунку в зв`язку із звільненням, з наданням загальної інформації про зміну умов проживання, контактних даних та зазначити можливий спосіб здійснення з ним розрахунку. Відповідач вважає, що вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, не можуть бути задоволені в повному обсязі з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 60 та ч. 4 ст. 62 ЦПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник, повноваження якого підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Зі змісту ордеру на надання правової допомоги виданого адвокатом Угрінчук Е.Р., поданим разом із заявою про стягнення судових витрат, у графі (назва органу, у якому надається правова допомога) зазначено: у Білозерському районному суді Херсонської області Херсонському апеляційному суді. Отже у адвоката Угрінчук Е.Р. повноваження на здійснення представництва свого клієнта у Малиновському районному суді м. Одеси відсутні. Згідно із актом надання-приймання правової допомоги за договором №02/27 від 28 травня 2023р., квитанції (документ №138591956) від 01 червня 2023 було сплачено 12000,00 грн. за надану та прийняту правову допомогу ФОП [PERSON] на його рахунок у банку, який обліковується податковим органом, як рахунок для здійснення підприємницької діяльності фізичною особою [PERSON] , 3-тя група платника єдиного податку, з основним видом діяльності «Діяльність у сфері права»: КВЕД 69.10. Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом, здійснює виключно адвокат фізична особа. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 1 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність є незалежною професійною діяльністю адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з пп. 14.1.226 ПКУ самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого п. 65.9 ПКУ) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. Пунктом 3 ст. 4 Закону «Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» визначено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Статтями 26, 27 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що незалежно від обраної адвокатом організаційноправової форми адвокатської діяльності підставою для її здійснення є договір про надання правової допомоги, законодавчо визначені його форма та зміст. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що однією із суттєвих умов договору про надання правової допомоги між адвокатом та клієнтом є гонорар. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Згідно ст. 137 ЦПК України під витратами на професійну правничу допомогу розуміються витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката. Тож, підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є оплата (сплата) винагороди за надану правову допомогу у вигляді гонорару. Договір №02/27 про надання правової допомоги від 27 лютого 2023 року не містить такої обов`язкової умови договору з адвокатом, як гонорар. Не містить цієї умови і Додаткова угода №1 до Договору №02\\27 про надання правової допомоги від 27 лютого 2023 року. Тобто сторонами не погоджено порядок сплати та розмір гонорару, як єдино можливою формою оплати правничої допомоги адвоката. Отже, не може бути свідченням витрат на професійну правничу допомогу платіжний документ №138591956 від 01 червня 2023 року виданий АТ «УКРСИББАНК», згідно якого отримувачем є ФОП [PERSON] , який є самостійним суб`єктом господарювання відповідно до ч. 1 ст. 58 та ст. 128 ГК. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Тож, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, а тому не підлягають стягненню на його користь. Крім того, вважає, що не підлягають також стягненню на користь позивача понесені ним витрати на проведення оплати за пересилання адвокатського запиту поштовим відправленням №0316412193935 у сумі 93,00 грн.; витрати, сплачені за повернення поштового відправлення №316412193935 у сум 15,00 грн.; витрати за пересилання позовної заяви з додатками до Білозерського районного суду Херсонської області в сумі 98,80 грн., витрати за повернення поштового відправлення №0102122280508 через відсутність адресату (Білозерського районного суду Херсонської області) в сумі 15,00 грн., так як дані витрати не передбачені цивільним процесуальним законодавством України, не стосуються предмету розгляду в даній справі та не впливають на розгляд справи по суті. Що стосується сплаченого позивачем судового збору до Білозерського районного суду в сумі 1073,60 грн., то дані витрати не відносяться до справи, яка розглядається Малиновським районним судом м. Одеси. Крім того, законодавством визначено інший порядок повернення заявнику судового збору у випадку його помилкової сплати або надлишкової сплати та не передбачено стягнення таких витрат з відповідача. Посилаючись на зазначені обставин, представник відповідача просив суд відмовити позивачу в позовних вимогах в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період його роботи на МКП «ВУВКГ м. Херсона» під час окупації з 11 липня 2022 року по 11 листопада 2022 року; відмовити позивачу в стягненні витрат по оплаті за пересилання адвокатського запиту поштовим відправленням №0316412193935 у сумі 93,00 грн.; за повернення поштового відправлення №316412193935 в сумі 15,00 грн.; за пересилання позовної заяви з додатками до Білозерського районного суду Херсонської області в сумі 98,80 грн.; за повернення поштового відправлення №0102122280508 через відсутність адресату (Білозерського районного суду Херсонської області) в сумі 15,00 грн.; витрат по сплаті судового збору до Білозерського районного суду в сумі 1073,60 грн. та витрат за надану правову допомогу в сумі 12000 грн. (а.с. 133-136,\~194,\~221). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~ Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, який визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що МКП «ВУВКГ м. Херсона» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №73511 від 15 травня 2023 року (а.с. 48-51, 127-128). 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України Указом Президента України №64/2022 було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжується Указами Президента України до теперішнього часу. Встановлено, що з 01 березня 2022 року в результаті повномасштабного військового вторгнення в Україну, МКП «ВУВКГ м. Херсона», як і місто Херсон та Херсонська міська територіальна громада були окуповані російськими військами, що є загальновідомим фактом. Факт окупації підтверджується наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року за №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ», згідно із яким період окупації м. Херсона зазначений з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. З матеріалів справи вбачається, що після окупації м. Херсона, фактично було втрачено контроль над управлінням МКП «ВУВКГ м. Херсона», оскільки підприємство вибуло із правового поля українського законодавства, підприємство, як юридична особа, було перереєстровано в російському реєстрі юридичних осіб, змінилися банківські розрахункові рахунки на рахунки у фінансових установах, зареєстрованих в РФ, звіти про виплачену заробітну плату та сплачені податки у відповідні органи не подавалися, так як і не сплачувалися самі податки. Факт здійснення перереєстрації підприємства в реєстрі юридичних осіб РФ підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб за №ЮЭ9965-23-82472782 від 12 червня 2023року та штатним розписом (а.с. 153-156, 209-212). Зі змісту листа директора МКП «ВУВКГ м. Херсона» від 09 грудня 2022 року на ім`я Херсонської міської військової адміністрації Херсонського району Херсонської області, Управління служби безпеки України в Херсонській області, Головного управління Національної поліції України в Херсонській області, вбачається, що з підприємства окупаційною владою за допомогою колишнього керівництва Водоканалу була викрадена техніка та документація (а.с. 148, 149-151). Встановлено, що обставини передачі майна МКП «ВУВКГ м. Херсона» представникам держави агресора, її збройним формуванням та/або окупаційній адміністрації держави-агресора розслідуються у кримінальному провадженні №22022230000000477 від 14 жовтня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, що підтверджується листом Управління служби безпеки України в Херсонській області від 10 січня 2023 року (а.с. 152, 154-159). Отже, вищевказані документи підтверджують факт того, що МКП «ВУВКГ м. Херсона» у зв`язку з окупацією не здійснювало з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року господарську діяльність в м. Херсоні, оскільки підприємство, як юридична особа, було перереєстровано в російському реєстрі юридичних осіб, як «Муниципальное унитарное предприятие «Производственное управление водопроводно-канализационного хозяйства города Херсона» (Херсонская область, Г.О. Херсонский, г. Херсон, пл. им. Ю.Тутушкина,9) (а.с. 153-156). Судом встановлено, що до 24 лютого 2022 року, наказом МКП «ВУВКГ м. Херсона» від 25 січня 2022 року №17/нод «Про затвердження штатного розпису» був затверджений штатний розпис по МКП «ВУВКГ м. Херсона» у новій редакції згідно з додатком 2, що є невід`ємною частиною цього наказу (а.с. 146, 147). В штатному розпису, затвердженому наказом МКП «ВУВКГ м. Херсона» від 25 січня 2022 року №17/нод «Про затвердження штатного розпису» відсутня посада провідного юрисконсульта юридичного відділу (а.с. 147). Встановлено, що [PERSON] , [INFO] є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням від 20 грудня 2022 року, серії [NUMBER] (а.с. 22). З матеріалів справи вбачається, що 11 липня 2022 року [PERSON] на підставі наказу №337 від 08 липня 2022 року був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта у юридичний відділ МКП «ВУВКГ м. Херсона», що підтверджується записом в трудовій книжці від 01 листопада 1993 року за №15 (а.с. 11). Крім того, 11 липня 2022 року на ім`я [PERSON] була заповнена особова картка працівника (а.с. 140). Отже, [PERSON] у період окупації м. Херсона, був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта у юридичний відділ МКП «ВУВКГ м. Херсона», тобто на підприємство, підконтрольного окупаційної влади та яке в своїй діяльності керувалося положеннями трудового законодавства РФ. Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон) визначено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Відповідно до міжнародного гуманітарного права, держава-окупант відповідає за все, що відбувається на тимчасово окупованій території, яка знаходиться під її ефективним контролем. Частина перша статті 55 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (Четверта Женевська конвенція) передбачає, що держава-окупант зобов`язана за допомогою усіх наявних засобів забезпечувати населення продуктами харчування та медичними матеріалами, зокрема, постачати необхідні продукти харчування, медичні матеріали та інші припаси, якщо ресурсів окупованої території виявиться недостатньо. Відповідно до ст. 60 Четвертої Женевської конвенції надання гуманітарної допомоги третіми сторонами не звільняє державу-окупанта від зобов`язань, що покладаються на неї зокрема ст. 55 Четвертої Женевської конвенції. Тому зобов`язання забезпечення цивільного населення окупованої території необхідними ресурсами, припасами та матеріалами, роботою та заробітною платою є зобов`язанням саме держави-окупанта відповідно до змісту Четвертої Женевської конвенції. Згідно із ч. 5 ст. 5 Закону Російська Федерація, як держава-окупант відповідно до IV\~Гаазької конвенції\~про закони\~і звичаї\~війни на\~суходолі та\~додатка до\~неї:\~Положення про\~закони і\~звичаї війни\~на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції\~про захист\~цивільного населення\~під час\~війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Встановлено, що після звільнення 11 листопада 2022 року м. Херсон, [PERSON] продовжував працювати в МКП «ВУВКГ м. Херсона» після 11 листопада 2022 року, тому підприємством було прийнято обов`язок по оплаті йому заробітної плати та інших виплат з 11 листопада 2022 року. 01 грудня 2022 року [PERSON] був звільнений з займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується наказом (розпорядженням) №30 від 01 грудня 2022 року (а.с. 141, 142). Відповідно до наказу (розпорядження) №30 від 01 грудня 2022 року при звільненні [PERSON] до компенсації останньому підлягає 14 днів відпустки, що дорівнює 4115,88 грн. Згідно довідки МКП «ВУВКГ м. Херсона» про доходи [PERSON] за №12 від 13 червня 2023 року, заробітна плата останнього за листопад 2022 року склала 4952,12 грн. та компенсація за 14 днів відпустки у грудні 2022 року - 4801,86 грн. (а.с. 143). Встановлено, що за період з 11 листопада 2022 року по 01 грудня 2022 року [PERSON] було нараховано оподаткований дохід в сумі 9753,98 грн.; сума утриманого податку з доходів складає 1755,71 грн.; сума військового збору складає 146,31 грн. (а.с. 145). За твердженням представника відповідача вбачається, що вказані суми не були виплачені позивачу, через відсутність даних про відкритий у останнього розрахунковий рахунок у фінансовій установі України для здійснення безготівкового розрахунку. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що йому за період роботи в МКП «ВУВКГ м. Херсона», а саме з 11 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року заробітна плата останнім не виплачувалась, тому сума заборгованості по заробітної платі за період з 11 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року складає 87714,28 грн., а саме за: липень 2022 року 12857,14 грн.; серпень 2022 року-18000,00 грн.; за вересень 2022 року -18000,00 грн., за жовтень 2022 року 18000,00 грн.; за листопад 2022 року - 18000,00 грн.; за 1 день грудня 2022 року 857,14 грн. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що МКП «ВУВКГ м. Херсона» з 11 липня 2022 року по 11 листопада 2022 року здійснювала господарську діяльність і позивачу за даний період нараховувалася щомісяця та не виплачувалась заробітна плата в розмірі 18000,00 грн. За таких\~обставин, суд прийшов до висновку, що оскільки з 11 липня 2022 року по 11 листопада 2022 року МКП «ВУВКГ м. Херсона» вибуло із правового поля українського законодавства, а підприємство, як юридична особа, було перереєстровано в російському реєстрі юридичних осіб, було підконтрольне окупаційної влади та в своїй діяльності керувалося положеннями трудового законодавства РФ, то позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітної платі за період з 11 липня 2022 року по 11 листопада 2022 року в розмірі 87714,28 грн., та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 11 липня 2022 року по 11 листопада 2022 року в розмірі 4105,33 грн. повинні пред`являтися до держави агресора РФ. Отже, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу заборгованість по заробітної платі за час його роботи в МКП «ВУВКГ м. Херсона», а саме з 11 листопада 2022 року по 01 грудня 2023 року в розмірі 7851,95 грн. Відповідно до статті 94\~КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Положення цієї статті КЗпП\~України кореспондують частині першій статті 1 Закону про оплату праці. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону про оплату праці). Відповідно до ст. 34 Закону про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з пунктом 2.1.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). До його складу належить оплата праці за час перебування у відрядженні. Дія Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Згідно із\~ч.\~2\~ст. 233\~КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд вважає, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Частиною першою ст.\~47\~КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~30\~січня 2019\~року у\~справі №\~910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц. Судом встановлено, що в день звільнення, а саме 01 грудня 2022 року позивачу не була здійснена виплата усіх належних сум. З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся 12 травня 2023 року, тобто через шість місяців після звільнення, тоді як строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня повного розрахунку по заробітній платі. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з пропуском тримісячного строку. Середній заробіток за ст.\~117\~КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.\~117\~КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч.1 ст. 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як було встановлено судом, позивач звільнився 01 грудня 2022 року, але розрахунок не отримав. При цьому не заперечував проти відстрочення виплати заробітної плати у зв`язку з воєнним станом. Суд вважає, що позивач повинен був звернутися до відповідача з проханням здійснити виплату заборгованості по заробітної платі і протягом трьох місяців звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, якщо вважав, що права його порушенні. Судом встановлено, що позивач 24 квітня 2023 року звернувся з запитом до Верховного суду щодо підсудності справ Херсонського міського суду Херсонської області, на що 26 квітня 2023 року отримав відповідь, про те, що з 01 до 30 квітня 2023 року підсудність справ Херсонського міського суду Херсонської області визначена Малиновському районному суду м. Одеси. Суд вважає, що дані обставини не є підставою для поновлення тримісячного строку, оскільки вважає, що він пропущений позивачем без поважних підстав. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат по оплаті за пересилання адвокатського запиту поштовим відправленням №0316412193935 у сумі 93,00 грн.; за повернення поштового відправлення №316412193935 в сумі 15,00 грн.; за пересилання позовної заяви з додатками до Білозерського районного суду Херсонської області в сумі 98,80 грн.; за повернення поштового відправлення №0102122280508 через відсутність адресату (Білозерського районного суду Херсонської області) в сумі 15,00 грн.; витрат по сплаті судового збору до Білозерського районного суду в сумі 1073,60 грн., то вдані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони не є судовими витратами. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі- Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI). Відповідно до ст. 19 Закону Закон №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно ст. 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лиш за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Статтею 137\~ЦПК України\~встановлено,\~що витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей\~розподілу судових\~витрат: розмір\~витрат на\~правничу допомогу\~адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги. Розмір\~витрат на\~оплату послуг\~адвоката має\~бути співмірними\~із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту ст.ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх повноважень та понесених витрат позивача на правничу допомогу, представник надав до суду копії: ордерів від 28 лютого 2023 року, 27 березня 2023 року, договору про надання правової допомоги №02/27 від 27 лютого 2023 року, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №02/27 від 27 лютого 2023 року, акт надання приймання правової допомоги за договором №02/27 від 27 лютого 2023 року, рахунок на оплату №02/27 від 31 травня 2023 року на 12000,00 грн., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 30, 31, 99-100, 101,102-103, 119). Оскільки позовні вимоги задоволенні частково, то суд вважає\~за необхідне\~стягнути з\~відповідача на\~користь позивачавитрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ч.3 ст. 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст.\~76,\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~77\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Відповідно до ч. 2 ст. 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 7851,96 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі 1073,60 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду. Оскільки позов задоволено частково, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial