Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Позивач, [PERSON] , у липні 2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкоди у володінні та користуванні майном, що знаходиться у спільній частковій власності з відповідачем, а саме: будинком [ADDRESS]; будинком [ADDRESS] , автомобілем марки «Volkswagen» моделі Golf З Variant 1.8, легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] державний реєстраційний номер [NUMBER] шляхом надання вільного доступу до зазначеного майна; зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] в постійне користування другий комплект ключів від зазначеного автомобіля, а також (тимчасово) передати всі ключі від вказаних домоволодінь для можливості виготовлення дублікатів; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 20000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер його син [PERSON] . Тож в цей день відкрилась спадщина. Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 31.05.2018 року за позивачем визнано право власності на частки вищезазначеного нерухомого та рухомого майна. Як зазначає позивач, спадкове майно перебуває у користуванні відповідача, до якого останній доступу не має. Вказав, що неодноразово звертався з заявами в поліцію. За висновками з результатами проведених перевірок від 13.05.2017 року, 15.05.2017 року до Кропивницького Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, невістка позивача [PERSON] , змінила замки на вхідних дверях нерухомого майна, на прохання позивача надати йому ключі для виготовлення дублікатів для безперешкодного доступу до його власності, останній отримує відмови. Щодо встановлення графіку користування автомобілем, відповідачка взагалі і чути нічого не бажає, говорить що все майно належить лише їй та її доньці. На обгрунтування стягнення з відповідача моральної шкоди останній зазначає, що відповідачем було завдано позивачу моральної шкоди, що полягає у неможливості користування власністю, спаплюженням відносин з онукою, через сварки з її матір`ю, душевним болем та емоційною образою. Отже, позивач вважає, що його права порушено, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда [PERSON] від 30 серпня 2018 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (том 1, а.с.79). Через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позов (вх. № 41746 від 23.11.2018 року), в якому остання заперечує щодо задоволення позову зазначає, що спадкоємцями першої черги майна за законом після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , дружина - [PERSON] , мати - [PERSON] , а також батько [PERSON] . 28 березня 2017 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіною І.А., після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №12/2017 (номер у спадковому реєстрі 60447784). 31 травня 2018 року на підставі заяв спадкоємців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватним нотаріусом видано відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом на належні їм у спадщині частки. Мати померлого [PERSON] подала заяву про відмову від частки у спадщині на користь своєї онуки (донька померлого) - [PERSON] , [INFO] . Відповідач по справі стверджує, що не вчиняла та не чинить перешкод у реалізації [PERSON] належних йому прав власника у відповідній частці спільного (спадкового) майна. Відповідач вважає, що додані до позовної заяви копії звернення позивача до Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області не доводять обставин на які містить посилання позовна заява: створення перешкод (факт порушення) в користуванні спірними житловими будинками, заміни замків у їх вхідних дверях тощо. Факт виклику 15 серпня 2017 року бригади екстреної (швидкої) допомоги за адресою [ADDRESS] до [PERSON] з приводу підвищення артеріального тиску, порушення серцевого ритму також не доводять причинного зв`язку з підставами позову: протиправність дій відповідача та створенням перешкод позивачу у користуванні власністю. Відповідач повідомляє, що в 2012 році, вона, померлий чоловік - [PERSON] а також їх донька [PERSON] переїхали на постійне проживання до житлового будинку [ADDRESS] . 21 жовтня 2013 року позивачем був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями під [ADDRESS] . З часу придбання об`єкту нерухомого майна і на час звернення до суду позивач проживав і продовжує проживати на тимчасово окупованій території Республіки Крим зі своєю дружиною [PERSON] (яка має подвійне громадянство). Враховуючи наявність нерухомості та проживання на території півострова [PERSON] не міг проживати ні в будинку [ADDRESS] . Відповідач не могла замінити замки до вхідних дверей будинків, оскільки у позивача не було ключів ні від вхідних дверей ні від транспортного засобу, яким за життя користувався його син - [PERSON] , а також члени його родини. Позивач зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності і за характером своєї роботи (поїздки з окупованої території до Німеччини, Польщі за закупівлею побутової техніки) неодноразово проїжджаючи територію України зупинявся на відпочинок в будинку свого сина - [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивач не звертався до відповідача з вимогами надати ключі від домоволодінь, а також не виявляв бажання проживати в будинку [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] повідомляє, що не порушувала прав та законних інтересів позивача. Про її «протиправну» поведінку, а також спричинення моральної шкоди їй стало відомо лише після відкриття провадження у цивільній справі №404/4987/18 та ознайомлення із змістом позовної заяви. Відповідач [PERSON] повідомляє, що ніколи не проживала та не користувалася часткою домоволодіння по [ADDRESS] . Відповідно передати ключі від даного домоволодіння є неможливим враховуючи їх відсутність у співвласника. Належність [PERSON] часток у праві спільної часткової власності не надає йому переваг у порівнянні з іншими співвласниками щодо користування майном. Також необгрунтованими вважає вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача - [PERSON] 20000,00 грн., на відшкодування моральної шкоди. Обґрунтування розміру моральних втрат позивачем здійснено виходячи із суб`єктивних доводів, а не на підставі належних та допустимих доказів, зокрема: доказів наявності шкоди; протиправності діянь відповідача; наявністю причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана; наявністю вини заподіювана шкоди. За таких обставин відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі ( том 1, а.с.93-124). В свою чергу, позивачем подано до суду відповідь на відзив (вх. № 15372 від 23.04.2019 року), в якому останній зазначає, що документи про право власності [PERSON] на спадкове майно знаходились у відповідача і вона навмисне відмовлялась надавати їх для оформлення спадщини, тож, у позивача тривалий час пішов на збір необхідних дублікатів прововстановчих документів. Зазначив, що право власності, як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Вказав, що його звернення до поліції є підтвердженням того, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю тає доказом порушення його права власності. Те, що він не зареєстрований у спірних домоволодіннях не може зашкодити йому зупинятись у будинку [ADDRESS] , коли він має на це потребу, здавати свою частку у найм, продати її, тощо. Крім того, вважає, що йому відповідачем, заподіяно моральну шкоду. Наявність моральної шкоди докладно обґрунтувана у позові. А відтак, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 1, а.с.174-191). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 03 травня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (том 1, а.с.195-196). У зв`язку з звільненням судді [PERSON] , з посади судді Кіровського районного суду міста Кіровограда, відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя від 23.06.2020 року та наказу голови Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25.06.2020 року № 121-ОС/д, враховуючи що суддя [PERSON] у вказаному випадку не може продовжувати розгляд справи, відповідно до наказу голови Кіровського районного суду міста Кіровограда про передачу справ № 18-АГ від 26.06.2020 року, невирішені судові справи передані для повторного автоматизованого розподілу, та згідно з пунктом 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів справи № 404/4987/18, № провадження 2/404/2914/18 (розпорядження № 215 від 16.07.2020 року керівника апарату Кіровського районного суду міста Кіровограда «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи»). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи № 404/4987/18, № провадження 2/404/2914/18 визначено суддю Кіровського районного суду міста Кіровограда Кулінка Л.Д. Цивільну справу № № 404/4987/18, № провадження 2/404/2914/18 прийнято до свого провадження та призначено судове засідання (ухвала судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 11.08.2020 року; том 2, а.с. 42). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 грудня 2022 року провадження у справі № 404/4987/18 (№ провадження 2/404/2914/18) за позовом [PERSON] , до [PERSON] , за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні власністю, стягнення моральної шкоди, зупинено до припинення перебування [PERSON] на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Зобов`язано [PERSON] повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження у справі (том 2, а.с.109). Не погодившись з вищевказаною ухвалою позивачем подано апеляційну скаргу. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 грудня 2022 року скасовано та направлено справу до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду (том 2, а.с.139-141). У звязку з чим, ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 31 травня 2023 року продовжено розгляд справи, призначено судове засідання ( том 2, а.с. 144 Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору на стороні відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов. Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.04.2017 року [PERSON] , який є сином позивача, чоловіком відповідача та батьком третьої особи помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 803 (том 1, а.с.15). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 31 травня 2018 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіною І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 351, після смерті [PERSON] , прийняли спадщину батько - [PERSON] на ? частку, дружина - [PERSON] на 1/4 частку, донька [PERSON] на ? частку, у тому числі з урахуванням ? частки, від якої відмовилась на її користь мати спадкодавця [PERSON] . Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під номером [ADDRESS] (том 1, а.с.16). Належність на праві власності [PERSON] ? частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під номером [ADDRESS] , підтверджується також Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125853886 від 31.05.2018 року (том 1, а.с.17). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 31 травня 2018 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіною І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 352 після смерті [PERSON] , прийняли спадщину батько- [PERSON] на ? частку, дружина - [PERSON] на 1/4 частку, донька [PERSON] на ? частку, у тому числі з урахуванням ? частки, від якої відмовилась на її користь мати спадкодавця [PERSON] . Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво складається з 1/3 частки у праві власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером [ADDRESS] (том 1, а.с.19). Належність на праві власності [PERSON] 1/12 частки яка складається з 1/3 частки у праві власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером [ADDRESS] , підтверджується також Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125856355 від 31.05.2018 року (том 1, а.с.20). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом посвідченого 31 травня 2018 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Потьомкіною І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 353, після смерті [PERSON] , прийняли спадщину батько- [PERSON] на ? частку, дружина - [PERSON] на 1/4 частку, донька [PERSON] на ? частку, у тому числі з урахуванням ? частки, від якої відмовилась на її користь мати спадкодавця [PERSON] . Спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво складається з транспортного засобу автомобіля марки Volkswagen модель Golf 3 Variant 1.8, реєстраційний номер [NUMBER] (том 1, а.с.22). Згідно копії листа Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області 13.05.2017 року надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] невістка не пускає додому. За даним фактом співробітниками відділу було проведно перевірку та складено висновок № 18414 від 23.05.2017 року згідно Закону України «Про звернення громадян» у зв`язку з відсутністю в даних подіях ознак кримінального правопорушення (том 1, а.с.27). Відповідно до висновку за результатами розгляду матеріалів від 22.05.2017 року Кропивницьким відділом поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області в ході проведення перевірки за зверненям [PERSON] під час опитування [PERSON] пояснила, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає, та повідомила що не бажає впускати останнього до помешкання до вирішення питання в суді (том 1, а.с.29). 15 травня 2017 року [PERSON] повторно звернувся до Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області з заявою про чинення йому [PERSON] перешкод у користування власністю (том 1, а.с.30). Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального права України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 Цивільного процесуального права України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процессуального кодексу України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За статтею 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частини першої, другої статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно із частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Відповідно до статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Висновком зробленим у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року по справі №521/18161/15-ц, та пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Дослідившив матеірали справи судом встановлено, що [PERSON] справді чинняться першкоди [PERSON] у користування його власністю, зазначене підтверджується зверненням позивача до правоохоронних органів та підвтерджено самим відповідачем під час опитування її працівниками поліції, яка чітко зазначила, що не бажає допускати позивача до помешкання, яке належить йому на праві власності до вирішення питання в суді. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що неодноразово була присутня під час конфлікту позивача та відповідача та стала свідком того, що остання і не допускає позивача до його помешкання, змінила замки та відмовляється надавати ключі. Суд не погоджується з доводами відповідача, про те що, в матеріалах справи відсутні належні докази на вчинення останньою перешкод [PERSON] у користування власністю. Оскільки в матеріалах справи наявні звернення позивача до поліції, підтвердження самим відповідачем працівникам правоохоронних органів про недопущення позивача до помешкання. Крім того, саме звернення позивача до суду з вказаними позовом і не врегулювання спору між сторонами та не вчинення відповідачем будь-яких дій щодо врегулювання спору протягом тривалого часу, також є підтвердженням того, що позивачу чиняться відповідачем перешкоди у корисутванні власністю. Щодо твердження відповідача, що станом на 15 травня 2017 року коли позивач звернувся до працівників поліції із заявою про чинення [PERSON] йому перешкод у користуванні власністю, він не був власником спірного помешкання, а тому зазначена заява не може слугувати доказом того, що позивачу чиняться перешкоди у корисутванні власністю є хибними. Відповідно до частини третьої статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. В свою чергу згідно частини третьої статті 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Крім того, слід зазначити, що позивач на той час і сама не була власником спірного помешкання, оскільки свідоцтва на право власності на відповідну частку на своє ім`я вона також не отримала. Крім того, із доданого відзиву вбачається, що відповідач достеменно знала, що її чоловік не залишив після себе заповіту, а тому право на спадкування за законом отримують діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Тобто на момент звернення позивача до поліції із заявою про вчинення [PERSON] йому перешкод у користуванні власністю, що позивач, що відповідач мали однакові права до спірних помешкань. Обзананість відповідача про право на спадкуванн відповіда не заперечувалось також представником відповідача під час розгляду справи в судовому засіданні. Суд погоджується з доводами позивача, що не проживання його за адресою місцязнаходження спірних помешкань, не позбавляє останнього такого ж права власності яким і наділена відповідач, що відповідає приписам статті 317 Цивільного кодексу України. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності у неї ключів від частки домоволодіння по [ADDRESS] , оскільки матеріалами справи підтверджено її право власності на цю частку нерухомого майна, відтак суд вважає, що в неї повинні бути ключі, якщо їй самій не чиняться перешкоди у користуванні зазначеним майном. При цьому, варто звернути увагу, що відповідач жодним чином не намагалась врегулювати спір мирним шляхом, надати позивачу ключі від спірних помешкань, рухомого майна та не чинити йому перешкод у користуванні власністю. Така поведінка відповідача, на думку суду, підтверджує, що останньою чинились та чиняться перешкоди у користуванні позивачем своє власнітю. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено в повній мірі вчинення відповідачем йому перешкод у користуванні власністю, відповідачем даний факт не спростовано, а тому позові вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., суд зазначає таке. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 Цивільний кодекс України). Розмір відшкодування моральної шкод має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, з урахуванням наведених обставин, характеру страждань позивача, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, суд вважає, що моральна шкода у розмірі 2000,00 грн. є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Крім цього, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу. Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно з частиною третьою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини п`ятої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності». Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надано угоду про надання правової допомоги від 15.05.2017 року (том 1, а.с.25), додаток до угоди про надання правової допомоги від 15.05.2017 року (том 1, а.с.188) та квитанції до прибуткового касового ордера № 188 від 25.07.2018 року, та № 11 від 23.01.2019 року відповідно до яких позивач сплатив витрат за надання правничої допомоги в загальній сумі 5300,00 (том 1, а.с. 24, 189). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 5300,00 грн. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Outcome: partial