Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

У січня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останньог на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 3 130 982,17 грн, з яких: 2 096 000 - сума основного боргу, 267 846,17 грн - інфляційні втрати, 767 136 грн - пеня. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 27 травня 2019 року укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у нього грошові кошти в розмірі 2 096 000 грн на строк до 27 травня 2020 року без нарахування процентів. У порушення умов зазначеного договору відповідач не повернув у визначений договором строк позичені грошові кошти, у зв`язку з чим, 03 вересня 2021 року позивач направив вимогу про погашення заборгованості, однак відповідачем зобов`язань за договором виконано не було. Крім того, умовами договору встановлено, що за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пень в розмірі 0,1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума невиплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. Таким чином, з 28 травня 2020 року розмір пені на момент подачі позову становить 767 136 грн. Також, у зв`язку з простроченням зобов`язання просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 267 846,17 грн. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з указаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року вказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 24 жовтня 2022 року позивачем надано до суду довідку про реєстрацію його місця проживання. Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 01 травня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просив його задовольнити та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду не повідомив. Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що відповідач позичив у позивача 2 096 000, що є еквівалентом 80 000 дол. США, строком по 27 травня 2020 року без нарахування відсотків, що підтверджується договором позики від 27 травня 2019 року (пункт 1). Пунктом 2 договору визначено, що позичена сума грошей повинна бути повернута у м. Києві, та у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення на день повернення боргу. Згідно з пунктом 9 договору він вважає укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальникові. Позичальник, [PERSON] своїм підписом під цим договором підтверджує, що він отримав гроші від позикодавця. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Крім того, пунктом 5 договору позики встановлено, що після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому примірник цього договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінал договору позики від 27 травня 2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу, пеню та інфляційні втрати. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Тож, за змістом позову та розписки відповідача предметом позики були грошові кошти в гривні в сумі 2 096 000 грн, тому позивач пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривні. Враховуючи вищевикладене, сума основного боргу відповідача за позикою становить 2 096 000 грн. Правильність нарахованої позивачем суми боргу перевірена. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача пені та інфляційних втрат, то суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 4 договору позики за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 0,1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням встановленого індексу інфляції. Положеннями частини другої статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язання по поверненню позики, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] пені в розмірі 767 136 грн та інфляційних втрат у розмірі 267 846,17 грн є правомірними. Правильність розрахунку пені та інфляційних втрат судом перевірена. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, термін повернення коштів минув та доказів повернення всієї суми боргу позивачу відповідач не надав, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір 11 350 грн підлягають стягненню на його користь з відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 12 500 грн, суд зазначає наступне. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням «ЛМК» в особі керуючого партнера 18 січня 2023 року був укладений договір про надання правничої допомоги № 185, згідно з яким адвокатське об`єднання на умовах і в порядку, що визначені цим договором та дорученням, зобов`язується надати визначену в доручені правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити надану правничу допомогу та фактичні витрати, необхідні для виконання визначених в дорученні завдань клієнта (пункт 1.1. договору). Пунктом 5.1. договору визначено, що розмір гонорару за надання Адвокатським об`єднанням правничої допомоги сторони узгоджують в дорученні. За дорученням № 1 до договору про надання правничої допомоги від 18 січня 2023 року клієнт доручає Адвокатському об`єднанню «ЛМК» виконати завдання щодо здійснення захисту його прав та інтересів, у зв`язку з чим, Адвокатське об`єднання, у тому числі, здійснює представництво інтересів клієнта в судових засіданнях по справі № 760/333/22 та підготовку заяв по суті справи, з процесуальних питань в суді першої інстанції до ухвалення рішення у справі судом першої інстанції. Сторони узгодили суму гонорару (винагороди) за здійснення захисту прав та інтересів клієнта згідно з даним доручення в розмірі 2 500 грн за кожне судове засідання по справі. З Акту щодо наданих послуг від 23 жовтня 2023 року до договору про надання правничої допомоги № 185 від 18 січня 2023 року вбачається, що відповідно до договору про надання правничої допомоги № 185 від 18 січня 2023 року надано наступні послуги у судовій справі № 760/333/22: участь у судових засіданнях 27 березня 2023 року, 01 травня 2023 року, 24 липня 2023 року, 24 жовтня 2023 року вартістю 2 500 грн кожне, тобто загальна вартість становить 10 000 грн. Сплата коштів в розмірі 10 000 грн підтверджується квитанціями від 01 травня 2023 року, 19 липня 2023 року, 17 жовтня 2023 року, 27 жовтня 2023 року. Крім того, представника позивача брав участь у судовому засіданні, призначеному на 30 жовтня 2023 року. Враховуючи, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено, суд приходить до висновку про урахування вартості останнього судового засідання в загальну суму вартості наданих послуг, оскільки згідно з дорученням до договору, сторонами було погоджено, що вартість участі представника у судовому засіданні становить 2 500 грн за кожне судове засідання. Таким чином, оплата позивачем судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, підтверджена належними та допустимими доказами. Під час розгляду даної справи від відповідача не надходило заперечень щодо розміру попередньо визначеної позивачем у позовній заяві вартості судових витрат, фактичний розмір яких не перевищує попередньо визначений. Співмірності судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач також не оспорював. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 12 500 грн. З огляду на викладене,

Outcome: approved