Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У вказаній позовній заяві [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на будинок [ADDRESS] , припинивши право власності [PERSON] . Ухвалою суду від 16.05.2022р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відповідач [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, яка надійшла до суду 02.08.2022р.. Ухвалою суду від 01.02.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду, первісну та зустрічну позовні заяви об`єднано в одне провадження, здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.07.2023 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. 01.11.2023р. зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою належним чином повідомленого позивача. У судове засідання позивач не з`явився, однак від представника позивача, адвоката Яцюка М.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності позов підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась із невідомих суду причин, про причини своєї неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву, клопотання про розгляд справи за її відсутності чи про визнання позову не подала. Відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи у суді та суть позовних вимог, шляхом направлення копії позовної заяви з додатками та ухвали про відкриття провадження у справі на її адресу. Належне повідомлення відповідача про суть спору стверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, подання нею 02.08.2022р. заяви про відкладення судового розгляду та подання зустрічної позовної заяви. Таким чином суд приходить до висновку, що про обізнаність відповідача про розгляд справи в суді свідчать процесуальні дії вчиненні [PERSON] , остання повідомлялася про дату розгляду справи шляхом направлення повісток на адресу, яка вказувалась нею у зустрічній позовній заяві, на зазначений [PERSON] номер мобільного телефону направлялися відповідні СМС повідомлення про час та дату розгляду справи, які були доставлені, що стверджується відповідними довідками про доставку СМС повідомлень. Крім того, судом здійснювався виклик [PERSON] шляхом оголошення на офіційному сайті суду. Таким чином суд вважає неявку відповідача неповажною та здійснює розгляд справи за її відсутності на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Ульянов С.М. у судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечував у повному обсязі з підстав, які вказані у письмових поясненнях третьої особи, які отримані судом 16.09.2022р. Відповідно до вказаних пояснень представник третьої особи заперечує проти позовних вимог [PERSON] , оскільки жодних належних та достатніх доказів на підтвердження доводів позивача матеріали справи не містять. Весь позов побудований на загальних фразах, що житловий будинок побудований за особисті кошти, але не надано жодного доказу існування у позивача саме особистих коштів, таким чином представник третьої особи вважає, що позивачем за первісним позовом не доведені обставини для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно. Крім того, позовна вимога про припинення права власності відповідача на майно не відповідає вимогам ст.. 346 ЦК України, а тому не може бути задоволена. Подання [PERSON] та [PERSON] позовів, представник третьої особи розцінює як намагання подружжя уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.11.2016р. укладеним між [PERSON] та [PERSON] .. Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Позивач [PERSON] мотивуючи свої вимоги вказує, що він та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі і 14.07.2009р., за погодженням позивача, відповідач оформила за собою будинок [ADDRESS] . З часом будинок зруйнувався, оскільки у ньому ніхто не проживав, а тому позивач побудував на місці зруйнованого будинку новий. При цьому витрати на будівництво будинку ніс виключно позивач, відповідач у вказаному будинку не проживала, його станом не цікавилася, жодної участі у будівництві будинку не приймала. Зважаючи на те, що первинний договір було оформлено на відповідача то за порадою юриста усі документи, а саме повідомлення про будівництво, декларацію та оформлення права власності здійснено на відповідача. 23.11.2016р. між відповідачем та третьою особою укладено договір іпотеки відносно спірного будинку. В подальшому сторони фактично припинили шлюбні відносини, а тому позивач, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України вважає, що хоч придбання вказаного будинку відбулось у період шлюбу, однак він придбаний за особисті кошти позивача, а тому це майно є особистою його приватною власністю. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що сторони 09.12.1994р. зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу від 09.12.1994р. зроблено запис за №2329, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Доказів розірвання шлюбу, про що вказує позивач, матеріали справи не містять. Згідно з договором купівлі-продажу жилого будинку від 14.07.2009р., який укладений між [PERSON] , що діє від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С.В., зареєстрованого в реєстрі за №2839, продавець через представника за згодою дружини посвідченої 07.07.2009р. за реєстровим номером 2298 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу , продає а покупець за згодою чоловіка посвідченої 14.07.2009р. за реєстровим номером 2838, приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу, купує належний продавцю на праві приватної власності будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №309908206, вказаний будинок на підстав зазначеного вище договору купівлі-продажу на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] . З вищевикладеного вбачається, що вказане нерухоме майно було придбане [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розділі актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки наявний номер запису про іпотеку: 17593468 договір іпотеки серія та номер: 9733 від 23.11.2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] . У розділі актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень наявний номер запису про обтяження: 17593323, підстава для державної реєстрації договір іпотеки серія та номер: 9733 від 23.11.2016 року, вид обтяження заборона на нерухоме майно, особа в інтересах якої встановлено обтяження [PERSON] , особа, майно/права якої обтяжуються [PERSON] , опис предмета обтяження земельна ділянка, кадастровий номер 7121589401:01:003:0107, адреса [ADDRESS] . У розділі актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень наявний номер запису про обтяження: 17592951, підстава для державної реєстрації договір іпотеки серія та номер: 9733 від 23.11.2016 року, вид обтяження заборона на нерухоме майно, особа в інтересах якої встановлено обтяження [PERSON] , особа, майно/права якої обтяжуються [PERSON] , опис предмета обтяження житловий будинок [ADDRESS] . Тобто житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який є предметом спору обтяжений іпотекою та забороною на користь [PERSON] , що стверджується також доданою до матеріалів справи копією договору іпотеки від 23.11.2016р. Подаючи позов [PERSON] наполягає, що не дивлячись на те, що спірний будинок оформлювався на відповідача, його придбання/будівництво здійснювався за його особисті кошти, що стверджується доданими до матеріалів справи видатковими накладними №РН-0001741 від 17.09.2014р., РН-0001891 від 06.10.2014р., №РН-0001909 від 07.10.2014р., №РН-0002383 від 01.12.2014р., №РН-001949 від 09.10.2014р., №РН-0001393 від 07.11.2013р., №РН-0001437 16.11.2013р., №РН-0002087 від 11.11.2015р., №РН-0002058 від 09.11.2015р., №РН-0002059 від 09.11.2015р., №РН-0000517 від 15.05.2014р., №РН-0000517 від 15.05.2014р., рахунками на оплату №СФ-00544 від 12.05.2014р., №724 від 17.03.2016р., актом здачі-приймання робіт №001 від 15.09.2015р., договорами купівлі-продажу будівельних матеріалів, заявки/замовлення на постачання вікон. Надаючи правову оцінку доводам сторін та оцінюючи докази, які додані до матеріалів справи суд вказує наступне. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Так, відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю одного з подружжя є: майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута внаслідок приватизації, що перебувала у її/його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана з земель державної і комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є також речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів. Сюди також відносяться премії, нагороди, які хтось з подружжя одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату чи пошкодження речі, яка їй/йому належала, а також як відшкодування завданої їй/йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею/ним за обов`язковим особистим страхуванням. А також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Слід зауважити, що чинне законодавство не містить чіткого переліку або визначення речей індивідуального користування. Як правило, до них відносять одяг, парфуми, косметичні засоби, аксесуари, прикраси, засоби особистої гігієни тощо. Тобто речі, які кожен з подружжя особисто використовує повсякденно або регулярно. Поняття «коштовності» є оціночним і коли поділ майна подружжя відбувається в судовому порядку, суд має вирішувати у кожному конкретному випадку, чи є річ коштовною. Також суд може визнати за другим подружжям право на частку премії, нагороди, які він/вона одержали за особисті досягнення, якщо буде встановлено, що він своїми діями (веденням домашнього господарства, вихованням дітей тощо) сприяв її одержанню. Ці всі обставини повинні підтверджуватися доказами, а отже, джерело походження коштів на придбання спірного майна має бути повністю розкрите. Наприклад, суду слід надати договір купівлі-продажу майна, яке належало одному з подружжя до реєстрації шлюбу та було продане в подальшому для придбання іншого майна або реєстрації підприємства. А також виписку з банківського рахунку, яка підтверджує наявність коштів на момент купівлі та їх рух. Визначаючи майно спільною сумісною власністю подружжя, суди встановлюють не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й джерело набуття. Тобто чи були вкладені спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя на його придбання. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Це - особиста приватна власність того, за особисті кошти якого воно придбане. Якщо хтось з подружжя не підтвердить, що річ купили на особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності залишиться непохитною. Тягар доказування обставин покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надані в якості додатків до позову: квитанції, заявки, накладні про оплату та отримання будівельних та інших матеріалів лише підтверджують покупку матеріалів на ім`я позивача, але жодним чином не доводять оплату за них з особистих коштів позивача. Жодних доказів щодо походження коштів за які придбані вказані позивачем будівельні матеріали, джерела їх походження позивачем не наведені та не додані. Отже, позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказу в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме набуття у власність [PERSON] спірного майна за кошти позивача. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивач не спростував презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та на підставі наданих доказів, суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі під час їх перебування в шлюбі, джерела походження коштів позивачем не розкриті, а отже в силу вказаної презумпції вважається, що придбане за їх спільні кошти. Одночасно, суд зазначає, що праву на спільну сумісну власність будинку кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася. При цьому, вказуючи про придбання будинку та перебування його в іпотеці, позивач не ставить питання про виконання боргових зобов`язань. Слушними на переконання суду є також доводи представника третьої сторони щодо підстав припинення права власності [PERSON] на житловий будинок та відсутність належних доказів та обґрунтувань для задоволення позовної вимоги про припинення права власності відповідача на спірний житловий будинок . На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв`язку з їх не обґрунтованістю та не доведеністю належними, достатніми та допустимими доказами. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, суд останні з нього не стягує залишаючи їх за рахунок держави.

Outcome: dismissed