Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 28 травня 1997 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований у Гостинцівській сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №3. Зазначає, що за час подружнього життя у них (сторін) народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які вже досягнули повноліття. Покликається на те, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, оскільки відповідач почав зловживати алкоголем та став застосовувати до неї фізичне насильство. Вказала, що подальше підтримання сімейних відносин із відповідачем та збереження шлюбу суперечить її (позивачки) інтересам, на примирення не згідна, а тому наполягає на розірванні шлюбу. З огляду на наведене та небажання відповідача [PERSON] розірвати шлюб в органах державної реєстрації актів цивільного стану, просить суд розірвати шлюб між нею, позивачкою [PERSON] , та відповідачем [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак у поданій нею письмовій заяві вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, просить здійснювати розгляд даної справи у її відсутності. Крім того, вказала, що після розірвання шлюбу і надалі бажає іменуватись прізвищем « [PERSON] », понесені нею судові витрати по сплаті судового збору просить залишити за нею. Відповідач [PERSON] \~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи був\~повідомлений належним\~чином,\~у судове\~засідання не\~з`явився\~без поважних\~причин,\~клопотань про\~відкладення або\~про розгляд\~справи за\~його відсутності\~до суду\~не надходило.\~Як вбачається\~із матеріалів\~справи судова\~повістка відповідачу\~надсилалась рекомендованим\~листом з\~повідомленням про\~вручення поштового\~відправлення за\~адресою місця\~його проживання,\~зареєстрованою у\~встановленому законом\~порядку,\~однак повернулась\~із відміткою\~«адресат відмовився».\~Відомості про\~будь-які\~інші адреси\~місця проживання\~чи перебування\~відповідача чи\~про його\~офіційну електронну\~адресу в\~матеріалах справи\~відсутні,\~заяв про\~зміну місця\~проживання чи\~перебування від\~відповідача не\~надходило.Тому на підставі п.3 ч.8 ст.128, ч.9 ст.130, ст.131 ЦПК України суд приходить до висновку, що відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалою судді від 02.10.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив). Ухвалою суду від 03.11.2023 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, і час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив та не подав відзиву на позовну заяву, а також враховуючи те, що позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони з 28 травня 1997 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано у Гостинцівській сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №3. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які вже досягнули повноліття. Судом встановлено, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, їх шлюб існує формально, сімейно-шлюбні відносини між подружжям не підтримуються, позивачка не бажає зберегти шлюб та наполягає на розірванні шлюбу. Вказані обставини підтверджуються: свідоцтвом про шлюб між сторонами по справі серії [NUMBER] від 28.05.1997 року; копіями свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] ; копіями сторінок паспорта позивачки; іншими матеріалами справи. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивачка не виявила бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права позивачки, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1073,60 грн., що підтверджується поданою нею квитанцією від 29.09.2023р. (платник: [PERSON] , банк платника: АТ КБ «Приватбанк»). При цьому, з урахуванням заявленого позивачкою [PERSON] клопотання, суд вважає за доцільне залишити за нею понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved