Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] , який помер [INFO] , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по [INFO], тобто понад 5 років до часу відкриття спадщини; визнати за нею право на спадкування за законом як спадкоємця першої черги спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Свої вимоги, обґрунтовує тим, що 11 жовтня 1977 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який 14 грудня 1982 року було розірвано. Однак після розірвання шлюбу вони не припиняли жити разом та фактично не припиняли шлюбних стосунків, жили як одна сім`я. Всі рідні і друзі знали, що вони подружжя. Спільних дітей не мають. [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина, яка складається з квартири за адресою: [ADDRESS] та нерухомості в РФ. Заповіту він не залишив. У зв`язку з викладеним, вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було повідомлено, що оскільки між нею та померлим розірвано шлюб ще 14 грудня 1982 року, вона не потрапляє до кола спадкоємців. Позивач зазначає, що через 16 років після розірвання шлюбу вони з [PERSON] зверталися за отриманням паспортів, які було видано у 1998 році та проставлено відмітку, що вони одружені. Крім того, вони постійно жили разом як подружжя, мали спільний побут, спільний сімейний бюджет, купували разом речі за спільні кошти, відпочивали разом, турбувались один про одного, допомагали один одному. [PERSON] хворів на цукровий діабет, а 02 липня 2015 року у нього було виявлено рак. Вона доглядала за ним, проходила з ним лікувальні процедури та забезпечувала його лікування. Його поховання та оформлення всіх документів щодо його поховання вона здійснювала самостійно. Таким чином, вони проживали разом як подружжя 42 роки, з 14 грудня 1982 року по [INFO], але діючий СК України та ЦК України набули чинності 01 січня 2004 року, якими і було введено поняття проживання однією сім`єю, тому просить встановити факт проживання саме з 01 січня 2004 року. Враховуючи викладене, позивач також вважає, що має право на спадкування в порядку першої черги, тому звернулася до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 січня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 19 липня 2022 року позивачем надано до суду повний пакет документів із завіреним перекладом російською мовою (у двох примірниках), для подальшого можливого звернення з судовим дорученням до іноземного суду. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року, Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 26 січня 2023 року та 21 березня 2023 року на електронну пошту суду надійшла заява відповідача про визнання позову, в якій зазначила, що позивач з 11 жовтня 1977 року по день смерті [PERSON] проживала з ним однією сім`єю, всі обставини викладені в позовній заяві відповідають дійсності та вона визнає позовні вимоги в повному обсязі. 23 лютого 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Неліна С. О. належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи від 19 лютого 2020 року № 5/2020, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 22 травня 2023 року до суду надійшли витребувані докази. Ухвалою суду від 07 липня 2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті та задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, в матеріалах справи наявна заява відповідача про розгляд справи у її відсутність. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, поважні причини неявки суду невідомі. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та третьої особи. Вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 11 жовтня 1977 року між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 11 жовтня 1977 року, виданого відділом ЗАГС Залізничного району м. Києва серії [NUMBER] . Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу 14 грудня 1982 року шлюб між ними було розірвано. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 12 січня 2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії [NUMBER] . Заповіт за життя не складав. 19 лютого 2020 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Неліна С. О. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Однак, приватним нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки спадкоємиця не може підтвердити родинні відносини з померлим. Крім того, 19 лютого 2020 року від громадянки РФ [PERSON] надійшла заява про прийняття спадщини після смерті батька останньої [PERSON] . Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20) та постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року у справі № справа № 178/90/18-ц (провадження № 61-12353св20). Так, з копії паспорту [PERSON] вбачається, що з 14 червня 1991 року по 20 липня 1999 року він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а з 27 липня 1999 року по день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Водночас, з копії паспорту [PERSON] вбачається, що вона булла зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20 січня 1983 року по 28 березня 2000 року, а з 28 липня 2000 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Факт спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного відпочинку [PERSON] з [PERSON] підтверджується наступним. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом посилалась на те, що після розірвання шлюбу вона разом з [PERSON] були зареєстровані та продовжували проживати однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу у квартирі за адресою: [ADDRESS] до липня 1999 року, а потім продали цю квартирку та переїхали жити в квартиру за адресою: [ADDRESS] , де проживали по день смерті [PERSON] та позивач продовжує в ній проживати й на теперішній час. З наданого позивачем свідоцтва про право власності на житло від 13 травня 1996 року вбачається, що нею та [PERSON] було приватизовано квартиру за адресою: [ADDRESS] та зазначено, що вона належить [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] на праві власності в рівних долях. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 10 березня 2000 року [PERSON] та [PERSON] вказану квартиру було продано. З конвертів, направлених позивачеві у 1992 році попередньою власницею квартири, яку придбав [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що адресою проживання [PERSON] зазначалася: [ADDRESS] . Крім того, у 2007 році позивач та [PERSON] придбали автомобіль Suzuki Liana, право власності на який було зареєстровано за [PERSON] , а договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних із експлуатацією наземного транспортного засобу був оформлений 14 червня 2007 року на [PERSON] . Водночас, 28 вересня 2010 року та 17 жовтня 2013 року позивачем було видано на ім`я [PERSON] нотаріально посвідчені довіреності на право керування, експлуатування та розпорядження вищевказаним автомобілем. 29 березня 2014 року позивачем видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважувала його бути її представником в банківських установах. 16 липня 2014 року на позивача було оформлено замовлення на ремонт замків дверей в квартирі [ADDRESS] та [ADDRESS] , що підтверджується заказом-нарядом від 16 липня 2014 року. З довідки Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд - З» від 15 вересня 2013 року вбачається, що позивач працювала в апараті управління ПАТ «Трест «Київміськбуд -З». [PERSON] та [PERSON] перебували на амбулаторному обліку та отримували медичну допомогу в ДМ «Медбуд» ПАТ «ХУ «Київмісьбуд», де лікування відбувалося за рахунок ПАТ «Трест «Київміськбуд -З», тобто за рахунок відрахувань із заробітної плати позивача, що підтверджується медичними картками амбулаторних хворих № 36223 та № 039091. Згідно з відомостями, що містяться в особовій картці [PERSON] від 11 січня 2010 року за місцем його роботи ТОВ «СНВК «Юпітер», він вказував позивача як дружину. Відповідно до декларації №0001-678А-4М00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, підписаною [PERSON] 25 березня 2019 року, вбачається, що довіреною особою пацієнта для повідомлення в разі настання екстреного випадку з пацієнтом, зазначено [PERSON] , а адресою її фактичного проживання вказано: [ADDRESS] . Окрім того, факт спільного проживання та ведення спільного господарства з [PERSON] за його життя, підтверджується фотокартками спільного відпочинку, сімейних зустрічей та зустрічей з друзями, а також відмітками в їхніх закордонних паспортах про візи та перетин кордонів різних країн в одні й ті ж самі періоди: 02 вересня 2016 року, 13 вересня 2016 року, 01 вересня 2017 року. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору-замовлення № 9.123570К на організацію та проведення поховання від 12 січня 2020 року, договору-замовлення № 23.6438П на організацію та проведення поховання від 25 січня 2020 року, довідки про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва від 25 січня 2020 року, замовлення № м-07 організацією поховання займалася позивач, ритуальні послуги, пов`язані з організацією та проведенням поховання [PERSON] були замовлені та оплачені нею. Окрім цього, допитані судом в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили викладені позивачем обставини. Зокрема, свідок [PERSON] пояснив суду, що є чоловіком сестри позивача, знає її з 1980 року, [PERSON] з 1992 року працював на підприємствах, де він був засновником. Часто разом з позивачем та [PERSON] були на різних заходах, відпочивали разом. Йому не було відомо, що вони розлучені, вони постійно проживали разом. Свідок [PERSON] зазначила суду, що працювала разом з позивачем з 2003 року до 2017 року, позивач завжди проживала разом з [PERSON] , брала путівки на відпочинок для двох, свідок приходила на свята до них в гості. [PERSON] був онкохворим, у зв`язку з чим, позивач брала відпустки по догляду за чоловіком, сплачувала за нього лікування. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є дочкою позивача, померлий є її вітчимом, який жив з ними весь час, з моменту коли їй виповнилося 6 років. Їй не було відомо про те, що у батьків був розірваний шлюб. До 1992 року проживала разом з батьками, а потім переїхала до чоловіка, з 1996 року до 2000 року проживали разом з батьками, оскільки вони допомагали з дитиною. Враховуючи вищевикладене, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, наявності спільного побуту, спільного бюджету, спільного відпочинку, спільних друзів, придбання ними товарів та ведення спільного господарства. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по [INFO] підлягають задоволенню. Щодо вимог про зміну черговості спадкування суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України). У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (стаття 1263 ЦК України). У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Стаття 1259 ЦК України передбачає можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин. Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21). Водночас, зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261-1265 ЦК України. Так, судом встановлено, що позивач тривалий час проживала зі спадкодавцем однією сім`єю. Відповідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 1708 від 23 грудня 2014 року щодо лікування [PERSON] в стаціонарі з 15 грудня 2014 року з діагнозом «Оклюзія ПкА», довідки до акту огляду МСЕК від 14 вересня 2015 року щодо інвалідності [PERSON] довічно, друга група інвалідності, висновку для МСЕК від 29 травня 2015 року клініки «Онкоцентр» з діагнозом онкологічного захворювання «Карценома», Індивідуальної програми реабілітації інваліда від 14 травня 2015 року з діагнозом у [PERSON] «цукровий діабет», встановлено, що понад 5 років до смерті [PERSON] хворів на цукровий діабет. Крім того, весною 2015 року у нього було діагностовано рак. З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із захворюванням на цукровий діабет [PERSON] потребував особливого догляду - дієти, який йому забезпечувала позивач. Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда від 14 травня 2015 року з діагнозом у [PERSON] «цукровий діабет» [PERSON] було встановлено обмеження щодо самообслуговування та трудової діяльності. Крім того, в період лікування онкології позивач постійно перебувала з [PERSON] , відвідувала з ним всі медичні заклади, доглядала за ним під час його перебування в медичному закладі, під час реабілітації, під час прийняття ліків. Також, за весь час хвороби готувала їжу, прибирала, забезпечувала побут. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку із доведеністю факту тривалого проживання позивача із спадкодавцем та піклування позивача про нього, забезпечення його всім необхідним, суд приходить до висновку про наявність підстав, визначених статтею 1259 ЦК України для зміни черговості спадкування та задоволення позову в цій частині. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] , яка є дочкою померлого [PERSON] та є спадкоємцем першої черги, наведені позивачем обставини не спростувала, визнала позовні вимоги в повному обсязі, про що надала суду відповідну заяву, а також зазначила, що обставини, викладені у позові відповідають дійсності. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і їх задоволення. З огляду на викладене,

Outcome: approved