Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-04 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Бєлікової В.О. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2009 року по 2016 року без реєстрації шлюбу, мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . З 2016 сімейні відносини були фактично припинені, і відповідач проживає окремо. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03..02.2021 року (справа № 644/7903/20, провадження №2/644/81/21) з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., щомісяця, починаючи з 16.10.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Однак фактично аліменти відповідач не сплачує, за розрахунком державного виконавця заборгованість за аліментами станом на 10.03.2023 року складає 71 290 грн. Дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не допомагає, не контактує з дочкою, хоча перешкод для цього з боку позивачки не створюються. Фактично вихованням дитини займається позивачка та її чоловік [PERSON] , шлюб з яким уклала 14 березня 2022 року Оскільки відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про духовний і фізичних розвиток дочки, матеріальну допомогу на його утримання не надає, наявні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. До суду надійшли заяви позивачки [PERSON] та її представника адвоката Бєлікової В.О. про проведення судового засідання без їх участі, позовні вимоги підтримали за заявленими підставами та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про місце та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, відзив на позов не подав. У зв`язку з чим та відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України суд ухвалює у справі заочне рішення. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надав клопотання про проведення судового засідання без участі представника служби, рішення просила ухвалити згідно чинного законодавства з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач до [PERSON] , перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2009 року по 2016 року без реєстрації шлюбу, мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторною копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29.11.2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції (а.с.4). Сімейні відносини між сторонами були фактично припинені з 2016 року, і відповідач проживає окремо. 14 березня 2022 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Полтавським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), від цього шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.17,18). Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.02.2021 року (справа № 644/7903/20, провадження №2/644/81/21) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., щомісяця, починаючи з 16.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.5-7). З інформації Чугуївського ВДВС у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.03.2023 року №6194 вбачається, що на примусовому виконанні ВДВС з 28.02.2023 р. знаходиться виконавчий лист № 644/7903/20, виданий 18.03.2021 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., щомісяця, починаючи з 16.10.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 10.03.2023 року у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01.03.2023 за період з 16.10.2020 по 01.03.2023 складає 71 290 грн., що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці. Відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» відомості про [PERSON] внесено до Єдиного реєстру боржників, державним виконавцем винесені постанови про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю.(а.с. 10-16). Як вбачається з відповіді Харківської загальноосвітньої школи 1-111 ступенів №71 Харківської міської ради Харківської області від 16.02.2023 № 01-26/11 [PERSON] ,[INFO] навчається у 4-А класі зазначеної школи. Вихованням [PERSON] займається мати [PERSON] . Протягом всього періоду навчання дитини батько [PERSON] заклад освіти, батьківські збори не відвідував, з вчителем не спілкувався, у заходах класу та школи участі не приймав. Навчання [PERSON] батько не контролює, успіхами та досягненнями дитини не цікавиться(а.с.8). Згідно відповіді директора КНП «Міська дитяча поліклініка №16» Харківської міської ради від 17.02.2023 № 84/0/545-23 дитина [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , з березня 2013 року перебуває під наглядом лікаря-педіатра, з яким укладена декларація про надання первинної медичної допомоги. За весь період обслуговування [PERSON] у поліклініці батько дитини [PERSON] не здійснював догляд за дитиною у разі її хвороби, не був присутнім на прийомах у лікарів закладу разом з дитиною, не цікавився станом здоров`я дочки. Звернення [PERSON] до лікарів закладу стосовно стану здоров`я [PERSON] у КНП «Міська дитяча поліклініка №16» ХМР не зареєстровані (а.с.9). Відповідно до висновку №234 від 26.06.2023 Департаменту служб у справах дітей, виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, виходячи з встановлених обставин та наданих матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] документів ( оскільки батько дитини [PERSON] на співбесіду до Департаменту не зявився і будь-яких документів не надав), враховуючи рекомендацію Комісії в інтересах дитини, вважає за необхідне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Суд погоджується із зазначеними висновками органу опіки і піклування, оскільки ці висновки повністю узгоджуються з наданими доказами у справі. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Досліджені судом докази свідчать про те, що батько неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, не цікавиться її здоров`ям, не приїздить до неї та не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме та умисне ухилення від виховання дитини та як свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, тому, в даному випадку, суд, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, вважає доцільним та необхідним застосування такого крайнього заходу впливу до відповідача як позбавлення його батьківських прав, та вважає, що у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, де буде забезпечено належні умови для зростання та розвитку дитини. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved