Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Представницею позивачки - адвокаткою Ткаченко Н.М. подано до суду позов [PERSON] до Сухополов`янської об`єднаної територіальної громади про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, в якому вона просить визначити [PERSON] додатковий двомісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] - мати [PERSON] , яка за життя склала заповіт, яким заповіла все своє майно [PERSON] . Позивачка не звернулася вчасно до нотаріуса для подання заяви про вступ у спадщину після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що перебувала на лікуванні у КНП «Прилуцька районна лікарня». 24.08.2023 року приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Охріменко Н.С. було відмовлено [PERSON] у прийнятті заяви про прийняття спадщини, у зв`язку з пропущенням строку подачі такої заяви, та рекомендовано звернутися до суду. У судове засідання позивачка та її представниця не з`явилися, проте остання надала заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримала та просила провести розгляд без участі сторони позивачки (а.п.20). Представник Сухополов`янської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області в судове засідання також не з`явився, але згідно з адресованою суду заявою просив суд провести розгляд справи за відсутності представника відповідача (а.п.16). Згідно з ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 07.12.2016 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON] (а.п.11). За життя [PERSON] належала земельна ділянка площею 7,42 га (рілля 6,21 га та сіножаті 1,21 га) з кадастровими номерами 7424187600:03:000:0097 та 7424187600:02:000:0645 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №865041 (а.п.7). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.02.2023 року, [PERSON] померла [INFO] (а.п.9). Згідно з листом приватного нотаріуса Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Охріменко Н.С. №58/01-16 від 24.08.2023 позивачці було рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.п.5). Відповідно до копії довідки, [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні з 01.08.2023 року по 15.08.2023 року (а.п.6). Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст.1272 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч.3 ст.1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 13 Конвенції визнається право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v.), серія A,303-A, п. 29). Виходячи з рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13.06.1979 року, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що причини пропуску позивачкою строку для своєчасного подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини є поважними, оскільки пов`язані з об`єктивними, непереборними та значущими для неї перешкодами для вчинення цих дій. Оскільки позивачка в інший спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, захистити своє порушене право не може, а також враховуючи той факт, що у відповідача відсутні заперечення з приводу заявлених позивачкою позовних вимог, то суд дійшов висновку про можливість надання [PERSON] додаткового строку для прийняття спадщини. На підставі викладеного та ст.15, 16, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1261-1265, 1269, 1270, 1272 ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.13 Конвенції з основоположних прав та свобод людини України,

Outcome: approved