Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Міністерства фінансів України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок позбавлення громадянина Союзу РСР/України особистої власності - трудових заощаджень, отримання за першою вимогою вкладника та права її спадкоємства. Так, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він є отримувачем банківских послуг, має законне право та виявив бажання володіти своєю власністю (трудовими заощадженнями). Разом з цим, позивач незадоволений тим, що надавач послуг виявився недобросовісним, а саме: нав`язавши договір видавав чуже майно за своє, чим обмежив права споживача отримувати трудові заощадження за першою вимогою. Позивач вказує, що він та інші особи неодноразово звертались до Ощадного банку з вимогою повернути трудові заощадження в особисту власність. Разом з цим, АТ«Державний ощадний банк України» не заперечував факту, що кошти знаходяться на іменних/особових банківських рахунках, однак відмовляв та відмовляє до цього часу повернути власнику його загальнонародну частку власності - трудові заощадження, у карбованцях СРСР (золото - натуральні гроші Союзу Радянських Соціалістичних республік). Відтак, дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду, а тому останній просить суд: - визнати АТ "Ощадбанк" та Міністерство фінансів України винними у нанесенні їх діями (бездіяльністю) матеріальних збитків та моральної шкоди невизначеному колу потерпілих громадян СРСР/України в тому числі Позивачеві; - зобов`язати відповідача, співвідповідача, солідарних боржників сплатити відповідно до золотого еквіваленту в гривневому паритеті борг, який виник до 1992 року за довготривале утримання та користування особистою власністю трудовими заощадженнями споживачів послуг в тому числі його та успадкованими на першу вимогу вкладника; - забезпечити судове рішення на відшкодування трудових заощаджень солідарними боржниками відповідачем АТ "Ощадбанк" та співвідповідачем Міністерством фінансів України його частки як споживачеві банківських послуг від загальних матеріальних збитків всім позивачам у сумі 9 600 064 984 294 400,00 грн. та моральної шкоди в сумі рівній нанесенню матеріальної 9 600 064 984 294 400,00 грн. золотого еквіваленту в гривневому паритеті. Загальна розрахункова сума особистих заощаджень Позивача, вільних від кредитних коштів та нанесеної йому моральної шкоди, прирівняної до суми нанесених йому матеріальних збитків становить 2 985 802 914,00 грн. - стягнути борг з особистих активів та майна уповноважених осіб [PERSON] , [PERSON] , а також солідарних боржників - осіб, які позбавили споживачів якісних банківських послуг, приймали рішення замість народу у період 1991-2022 роки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2022 року позов [PERSON] до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Міністерства фінансів України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок позбавлення громадянина Союзу РСР/України особистої власності - трудових заощаджень, отримання за першою вимогою вкладника та права її спадкоємства, залишено без руху. 26.12.2022 ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Соколова О.М. було відкрито провадження у справі. 17.02.2023 представником Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що по рахунку № [NUMBER] проведена одноразова індексація, яка обліковується у ТВБВ №10026/0207, філія - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», на ім`я [PERSON] на компенсаційному рахунку № 9760/7912 із залишком 9 182,25 грн. (8745 крб. (залишок по рах. № [NUMBER] станом на 02.01.1992 без копійок) * 1,05 = 9 182,25 грн.). Вищенаведена сума вкладу 8 745,22 крб. станом на 02.01.1992, яка підлягала одноразовій індексації, зазначена в копії ощадної книжки. Рахунок № [NUMBER] - одноразова індексація не проводилась, в зв`язку з тим, що рахунок відкритий після 02.01.1992 (в копії ощадної книжки доданої Позивачем до позовної заяви зазначена дата 27.04.1993 та сума 3 254,44 крб.). Рахунок № [NUMBER] - одноразова індексація не проводилась в зв`язку з тим, що даний рахунок є компенсаційним та утворений на підставі Указу Президента СРСР від 22.03.1991 № VII-1708 «Про компенсацію населенню втрат від знецінення заощаджень у зв`язку з одноразовим підвищенням роздрібних цін» (в копії наданої ощадної книжки доданої Позивачем до позовної заяви зазначена дата 24.12.1991, сума 3 289,00 крб. та відмітка, що даний рахунок є компенсаційним). Вищенаведені рахунки, зазначені у наданих заявником документах, відсутні в наявних автоматизованих банківських системах АТ «Ощадбанк», в яких наразі здійснюється облік та ведення рахунків вкладників (клієнтів). Первісні (паперові) документи по закритих рахунках вилучені для знищення як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення на підставі «Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України, та банків України із зазначенням строків зберігання», затвердженого постановою Правління НБУ від 20.06.2019 р. № 80 та Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. № 578/5, а саме - «Документи (вкладні книжки, первинні ордери та документи щодо закриття рахунків; видаткові ордери, доручення, заповіти, довіреності) за закритими вкладами (стаття 111, термін зберігання 5 років після закінчення строку дії договору). Рахунок №915512840 - відсутній в Центральному реєстрі компенсаційних рахунків. Однак в зазначеному реєстрі було виявлено компенсаційний рахунок № 9760/578, залишок коштів 7 688,10 грн., який обліковується на ім`я [PERSON] у ТВБВ №10016/0226 філії - Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк». У виявленій картці особового рахунку Ф. 1 вказано про «сторнування» проведеної 07.04.2009 операції по переоформленню рахунка № 9760/578 (відповідає зазначеному на Ф.1 рахунку №561/91551578) по праву на спадщину на рахунок № [NUMBER] . За таких обставин позивач не позбавлений права звернутись до установи АТ «Ощадбанк» з документами, якими підтверджується право на спадщину для переоформлення даного компенсаційного рахунку на своє ім`я. Так, представник вказує, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводили одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка. Суми коштів, на компенсаційних рахунках вкладниками фактично на зберігання до банку не вносились, а зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Відповідно до ст. 7 даного Закону заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам АТ «Державний ощадний банк України», визначаються Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищенаведене, АТ «Ощадбанк» провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум. Починаючи з 2013 року та по теперішній час жодної постанови про виплату таких заощаджень Кабінетом Міністрів України не приймалось, а відповідні кошти в Державному бюджеті України не передбачались, що виключає можливість проведення компенсаційних виплат. Про неможливість проведення компенсаційних виплат за відсутності відповідних коштів в Державному бюджеті України зазначено в листі-відповіді АТ "Ощадбанк" на адресу громадської організації «Об`єднання захисту прав споживачів та платників податків м. Києва». До спірних відносин відносно компенсаційних рахунків не застосовуються положення ЦК України про банківський вклад, що випливає в тому числі із роз`яснень Верховного суду України від 15.03.1999 №1-5/117 «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Рішенням Конституційного Суду України від 10.10.2001 №13-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, 64 Конституції України (п. 5.4). Відповідно до ст. 1512 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Таким чином, компенсаційні рахунки не є вкладами, на них відсутні кошти, які можуть бути виплачені відповідачем, а іншого порядку компенсації заощаджень, поміщених в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", діючим законодавством України не передбачено, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Також, представник Банку звертає увагу, що відповідно до п. 3 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 № 762/96 українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100000 карбованців на 1 гривню. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», заощадження громадян, зазначені у частині першій статті 1 цього Закону (грошові заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року), відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні за станом на 1 жовтня 1996 року. Визначаючи суму заборгованості, яка підлягає стягненню, в своїх розрахунках позивач наводить вищенаведені нормативні акти, але застосовує власну методику розрахунку з використанням співвідношення вартості радянського карбованця, золота та гривні. Однак, обраний позивачем спосіб визначення еквіваленту заощаджень в радянських карбованцях не відповідає положенням Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Таким чином, відсутні будь-які правові підстави для оцінки позивачем своїх заощаджень відповідно до методики, яка суперечить вимогам закону. Окрім цього, представник вказує, що позивачем не доведено належними доказами наявності та існування обставин, які б свідчили про можливість задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, зокрема, факту порушення АТ «Ощадбанк» прав позивача, факт спричинення саме Банком моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, розміру моральної шкоди. Лише констатація факту про завдання моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками. Крім того, прирівнюючи розмір завданої на думку позивача, моральної шкоди до розміру матеріальних збитків, позивач прямо порушує ч. 4 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача виключає наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, наявність та розмір якої ним не доведені. З врахуванням зазначеного, представник відповідача вважає, що позовні вимоги та їх обгрунтування носять загальний характер. Всупереч вищенаведеним нормам закону, позивач не навів обґрунтувань та не зазначив докази, які б підтверджували неправомірні дії або бездіяльність саме відповідачів АТ «Ощадбанк» та Міністерства фінансів України, які повністю дотримуються вимог діючого законодавства, а тим більше завдання позивачу шкоди такими діями чи бездіяльністю. Крім того, серед численних копій відповідей на звернення, доданих до позовної заяви, звернення безпосередньо позивача до відповідачів з приводу повернення грошових коштів та відповіді на такі звернення відсутні. Таким чином, за відсутності обґрунтувань підстав для задоволення позову та посилань на докази, які підтверджують факти порушення прав позивача, позовні вимоги задоволенню не підлягають. З огляду на відсутність будь-якого нормативного обґрунтування вимог щодо стягнення боргу за рахунок майна та коштів керівників Міністерства фінансів України та АТ «Ощадбанк», підстави для задоволення вказаних вимог також відсутні. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року суддею Соколовим О.М. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи № 757/32046/22-ц. 24.02.2023 представником Міністерства фінансів України було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними. Також, представник звернула увагу, що позивач не має права звертатися до суду в інтересах невизначеного кола осіб. До того ж, законодавством не передбачено можливості звернення до суду за захистом інтересів невизначеного, ніким не встановленого кола осіб. Тобто, вимоги позивача в частині захисту прав та інтересів громадян СРСР/України не підлягають судовому захисту, у зв`язку з тим, що позивач не має права звернення до суду з даними вимогами. У позовній заяві позивачем здійснюється «розрахунок». Однак, вказаний розрахунок не можна вважати обгрунтованим та таким, що відображає об`єктивну суму. Зокрема, розрахунок здійснено за довільною, нічим не обгрунтованою та не зрозумілою формулою, а суми, розміри та вартість жодним чином не підтверджені. Окрім цього, позивач помилково посилається на норми законодавства, які не діють або ж не стосуються предмету спрору. Також, обгрунтовуючи заподіяння, на його думку, матеріальної шкоди не вказує та доводить склад цивільного правопорушення, а лише зазначає про неналежність, знову ж таки на його думку, діяльності Міністерства фінансів України як суб`єкта владних повноважень. Відтак, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскілки є недоведеними та необґрунтованими. 06.03.2023 року відповідно до розпорядження № 70 у зв`язку із самовідводом справу було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Ільєву Т.Г. та справу фактично передано останній 08.03.2023. 08.03.2023 року ухвалою судді прийнято до свого провадження дану справу та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. 27.09.2023 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та перейдено до розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просив їх задовольнити. Представник АТ «Державний ощадний банк України» - Солдатенко А.М. заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є безпідставними. Представник Міністерства фінансів України - Франчук В.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на письмові заперечення. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Так, вбачається з доводів позивача та не заперечується Банком, що в позивача були наявні рахунки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , що підтверджується копіями ощадних книжок (а.с.6-10). Разом з цим, з твердждень позивача останній не може з даних рахунків зняти інвестовані кошти (трудові заощадження), оскільки Банк йому відмовляє, чим, на його думку, порушуються його права та інших осіб. З врахуванням зазначеного, питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього срср до 02 січня 1992 року регулюються Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21 листопада 1996 року № 537/96-ВР (зі змінами і доповненнями). Відповідно до частини першої ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку срср та державного страхування срср, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку срср, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання срср, сертифікати Ощадного банку срср. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Установи Ощадного банку України, на виконання вимог ст. 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», провели одноразову індексацію вкладів громадян і на індексовані суми, що в даний час знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадбанку, видали вкладникам компенсаційні ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету. Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками, у тому числі і позивачем, фактично на зберігання Ощадбанку України не вносились, а зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». У вказаному законі передбачено, що кошти для компенсації заощаджень визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Відповідно до ст. 7 зазначеного Закону заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам ВАТ «Державний ощадний банк України» визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Кабінет Міністрів України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР приймав постанови про виплату частинами заощаджень громадян, а саме: постанови від 08 червня 1998 року № 825, від 17 травня 2000 року № 817, від 26 березня 2001 року № 275, від 05 квітня 2002 року № 471, від 26 березня 2003 року № 382, від 11 березня 2004 року № 306, від 30 травня 2005 року № 409, від 03 серпня 2006 року № 1091, від 01 березня 2007 року № 366, від 09 січня 2008 року № 1, від 20 травня 2009 року № 481, від 23 квітня 2012 року № 346, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Діючим законодавством прямо не передбачений обов`язок Кабінету Міністрів України виділяти кошти в межах Державного бюджету для покриття витрат, пов`язаних із компенсацією заощаджень громадян України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №13-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, 64 Конституції України. Із роз`яснення Верховного Суду України від 15 березня 1999 року № 1-5/117 «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» судами встановлено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Заощадження повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, встановленої поетапності та черговості їх повернення, визначеного співвідношення між групами вкладників. Те, що грошові кошти, які підлягають виплаті, згідно з Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», визнаються боргом та повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, які надаються особам Державою через органи державного казначейства на певних умовах та в певних розмірах підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України». Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 346 «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку срср, що діяли на території України, та в облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання срср і сертифікати Ощадного банку срср, придбані на території Української рср» виплата компенсації в 2012 році передбачалась вкладникам, відомості про яких станом на 01 січня 2012 року внесені до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян» та які не отримали протягом 2008 року компенсацію втрат від знецінення грошових заощаджень у межах залишку проіндексованого вкладу, але не більше ніж 1000, 00 грн на одного вкладника. Станом на сьогоднішній день Кабінетом Міністрів України не було прийнято постанови, що регулює компенсацію витрат від знецінення грошових заощаджень, коштів у державному бюджеті на їх виплату не передбачено. Суд зауважує, що засоби, передбачені Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», які відповідають проіндексованій вартості вкладів, належать до засобів Державного казначейства, виділених Державою на визначених умовах. 05 лютого 2004 року Верховна Рада України прийняла Постанову «Про ініціативу створення у складі Міжпарламентської комісії із співробітництва Верховної Ради України та федеральних зборів рф міжпарламентської групи для врегулювання з рф питань розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку срср по вкладах громадян України», відповідно до положень якої, вирішено звернутися до федеральних зборів рф з ініціативою щодо створення у складі Міжпарламентської комісії із співробітництва Верховної Ради України та федеральних зборів рф міжпарламентської групи для врегулювання питань, що стосуються розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку срср по вкладах громадян України. Крім того, Верховною Радою України була створена Тимчасова Спеціальна комісія з питань фінансово-економічного обґрунтування джерел і механізму відновлення заощаджень громадян України, яка проводила роботу по вишуканню додаткових джерел фінансування передбачуваних витрат у двох напрямах: визначення зовнішніх та внутрішніх джерел. З метою вишукання зовнішніх джерел була проведена значна робота по пошуку матеріалів, що підтверджували б зобов`язання колишнього Ощадбанку срср по вкладах громадян України. Вивчивши ці матеріали, комісія дійшла висновку щодо необхідності поновлення переговорів з рф для врегулювання взаємовідносин із зазначеного питання. Постановою Верховної Ради України від 01 червня 2000 року N 1754-Ш «Про боргові зобов`язання держави перед громадянами України, яким відновлено грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установах Ощадного банку» зобов`язано Кабінет Міністрів України порушити перед рф питання про врегулювання взаємовідносин з питань, що стосуються розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку срср перед громадянами та повернення Україні 84,3 млрд. крб., що були станом на 01 січня 1991 року акумульовані в Ощадному банку срср і є власністю громадян України. Це викликано, насамперед, тим, що протягом всього періоду діяльності установи Ощадного банку срср на території України залучали вільні кошти на вклади, обслуговували обіг державних цінних паперів та проводили розрахунково-касове обслуговування населення. Залучені на вклади кошти протягом року акумулювалися на кореспондентських рахунках установ Ощадного банку срср на території України. Відповідно до встановленого порядку, щорічно (після закінчення календарного року) загальна сума залишку коштів на кореспондентських рахунках установ Ощадного банку срср на території України списувалися на кореспондентський рахунок Правління Ощадбанку срср, а останнє передавало їх Державному банку срср та Міністерству фінансів срср. Згідно з Угодою, підписаною Головою Нацбанку України, Ощадбанк срср з коштів, які значилися у розрахунках з Правлінням Ощадбанку срср на рахунку у розмірі 82,9 млрд. руб. оформляє як міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку срср на термін до врегулювання питання про розподіл внутрішнього боргу срср та відповідного врегулювання розрахунків між Ощадбанком срср і Держбанком срср. Передбачалось, що у 1991 році Ощадбанк срср сплатить за цей кредит плату у встановленому на цей рік розмірі; розмір плати на 1992 та наступні роки буде встановлюватися спеціальною угодою сторін. Решту коштів у розмірі 1,4 млрд. рублів переоформлено у міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку срср під 7 відсотків річних терміном до врегулювання Ощадбанком срср розрахунків з Мінфіном срср по державному боргу. 13 березня 1992 року в м. москва державами-учасницями снд підписано Угоду про принципи і механізми обслуговування внутрішнього боргу колишнього срср. Відповідно до зазначеної Угоди (стаття 1) заборгованість населенню з боку уряду колишнього срср по залишку вкладів в ощадних банках була віднесена до державного внутрішнього боргу. Згідно з статею 2 Угоди, її Сторони беруть на себе зобов`язання з погашення державного внутрішнього боргу колишнього срср перед населенням у сумах пропорційно залишку заборгованості, яка рахувалася станом на 01 січня 1991 року на балансах закладів Ощадбанку срср на території кожної із Сторін. Зазначена Угода набула чинності з дати її підписання. Відповідно до ноти Міністерства закордонних справ України до Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав, при підписанні Угоди від13 березня 1992 року Українська Сторона підтримала пропозицію республіки білорусь про необхідність одночасного вирішення питання про поділ активів і пасивів колишнього Державного банку срср шляхом укладення окремої угоди. При цьому особливо підкреслювалось, що заборгованість, яка налічувалась на 01 січня 1991 року на балансах установ Ощадбанку срср на території кожної з держав-учасниць Співдружності, утворилась у зв`язку з вилученням союзними органами коштів з Ощадбанку. Виходячи з цього, міжнародно-правові зобов`язання України, що випливають з Угоди від 13 березня 1992 року, в тому числі стосовно погашення відповідної заборгованості уряду колишнього срср населенню щодо залишку вкладів у ощадних банках на території України, виникають лише після поділу активів і пасивів колишнього Державного банку срср. Таким чином, згідно з Угодою від 13 березня 1992 року для України зобов`язання по сплаті заборгованості її громадянам по залишку вкладів в установах Ощадного банку срср виникають лише після розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку срср. На теперішній час розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку срср не відбулося, а отже зобов`язання для України за Угодою від 13 березня 1992 року не виникли. На виконання вимог Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» відповідачем здійснено перерахування коштів позивача та відкрито компенсаційні рахунки, однак визнати за Акціонерним товариством «Ощадбанк» заборгованість та зобов`язати повернути грошові кошти в даному випадку є неможливим, так як процедура повернення даних грошових коштів чітко регулюється законами України, які відповідачем порушені не були, через відсутність коштів, виділених з Державного бюджету України, як того вимагає стаття7Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України". У Законі передбачено, що кошти для компенсації заощаджень визначаються у Державному бюджеті України окремою статтею. Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» не передбачено статті видатків для проведення компенсаційних виплат. Аналогічні висновки висловлені Верховним судом у постановах від 28 травня 2018 року у справі № 757/138/17-ц, від 08 серпня 2019 року у справі № 569/15550/18, від 12 грудня 2019 року у справі № 243/7992/16-ц. Також, варто звернути увагу, що правова позиція щодо не застосування положень ЦК України про банківський вклад до компенсаційних рахунків викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2018 у справі №757/138/17-ц (номер в ЄДРСР 74659720). Крім того, згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.12.2019 по справі №243/7992/16-ц (номер в ЄДРСР 86400937) за позовом до АТ «Ощадбанк», питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Такі ж правові висновки містяться в постанові Верховного суду від 06.02.2020 по справі № 554/10759/16 (номер в ЄДРСР 87453958), в якій також зазначено, що установи Ощадного банку України на виконання вимог статті 5 Закону провели одноразову індексацію вкладів громадян і на проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, видали вкладникам ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету. Суми, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками фактично на зберігання до Ощадного банку України не вносились, зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання статті 1 Закону. Таким чином, з висновків Верховного Суду слідує, що іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР, ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», та якого дотримується АТ "Ощадбанк", не передбачено. Верховною Радою України 21.11.1996 був прийнятий Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР (далі - Закон), який набрав чинності 11.02.1997. Цим законом визначені стратегія і способи відновлення знецінених грошових заощаджень та страхових внесків, поміщених до 02.01.1992 в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери: облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Частиною 1 статті 3 Закону встановлено, що вказані грошові заощадження відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні. Отже держава добровільно взяла на себе зобов`язання в обсязі 131,96 млрд гривень по здійсненню відновлення вартості заощаджень, законодавчо підтвердивши свої наміри щодо здійснення державних витрат по компенсаційних виплатах із врахуванням фінансової спроможності державного бюджету. Частиною четвертою статті 6 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визначено, що порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України. Також, згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку з знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснює пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. За змістом зазначених норм підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв`язок між цими діями та наслідками. Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Залежно від характеру юридичного обов`язку, покладеного на особу правовим актом, договором, службовими обов`язками тощо, протиправна поведінка може бути у формі протиправної дії або протиправної бездіяльності. Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у зв`язку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (стаття 22 Цивільного кодексу України). При цьому, необхідно вказати, що суд погоджується з доводами відповідачів щодо того, що заявлені позивачем позовні вимоги стосовно відповідачів, не розмежовані, в позовній заяві відсутній виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до кожного з відповідачів, не чітким є і спосіб захисту. Вимоги викладено лише шляхом викладу теоретичних аспектів права, здійснено цитування та посилання на непідтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Також посилання на певні суми, розрахунки не підтверджено взагалі жодними належними, допустимими та достовірними доказами. Таким чином, відсутність конкретизації предмета позовних вимог, у свою чергу свідчить, що предмет спору у повному обсязі не визначений. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні підстави для відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачені ст. 1166 ЦК України. Так, згідно з даною нормою, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, позивачем не доведено належними доказами наявності та існування обставин, які б свідчили про можливість задоволення даної вимоги, зокрема, факту порушення АТ «Державний ощадний банк України» прав позивача, факт спричинення саме Банком моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, розміру моральної шкоди. Лише констатація факту про завдання моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками. Таким чином, відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача виключає наявність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, наявність та розмір якої не доведені. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» суд відмітив: не заперечується, що заявники можуть забрати вклади із відповідними процентами, якщо захочуть. Із матеріалів справи не встановлено, що хтось із заявників використав це право. Навпаки, деякі заявники стверджували, що не мають необхідності у першочергових вкладах, наполягаючи на тому, що основним предметом їх заяв є можливість отримати проіндексовані суми. При даних обставинах і у тій мірі, в якій заявники торкаються повернення вкладів, суд вважає, що заявники не можуть вимагати кваліфікувати їх як «потерпілих» на підставі статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Що стосується засобів, передбачених Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», які відповідають проіндексованій вартості вкладів, суд відмічає, що ці засоби належать до засобів Державного казначейства, виділених Державою на визначених умовах. Також суд нагадав, що право на індексування заощаджень не гарантується як таке статтею 1 Протоколу № 1, тому не може бути застосована до випадків, які розглядаються. Слід зауважити, що 05 лютого 2004 року Верховна Рада України прийняла Постанову «Про ініціативу створення у складі Міжпарламентської комісії із співробітництва Верховної Ради України та Федеральних Зборів Російської Федерації міжпарламентської групи для врегулювання з Російською Федерацією питань розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку СРСР по вкладах громадян України», відповідно до положень якої, вирішено звернутися до Федеральних Зборів Російської Федерації з ініціативою щодо створення у складі Міжпарламентської комісії із співробітництва Верховної Ради України та Федеральних Зборів Російської Федерації міжпарламентської групи для врегулювання питань, що стосуються розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку СРСР по вкладах громадян України. Крім того, Верховною Радою України була створена Тимчасова Спеціальна комісія з питань фінансово-економічного обґрунтування джерел і механізму відновлення заощаджень громадян України, яка проводила роботу по вишуканню додаткових джерел фінансування передбачуваних витрат у двох напрямах: визначення зовнішніх та внутрішніх джерел. З метою вишукання зовнішніх джерел була проведена значна робота по пошуку матеріалів, що підтверджували б зобов`язання колишнього Ощадбанку СРСР по вкладах громадян України. Вивчивши ці матеріали, комісія дійшла висновку щодо необхідності поновлення переговорів з Російською Федерацією для врегулювання взаємовідносин із зазначеного питання. Постановою Верховної Ради України від 1 червня 2000 року № 1754-Ш «Про боргові зобов`язання держави перед громадянами України, яким відновлено грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установах Ощадного банку» зобов`язано Кабінет Міністрів України порушити перед Російською Федерацією питання про врегулювання взаємовідносин з питань, що стосуються розподілу між державами зобов`язань колишнього Ощадного банку СРСР перед громадянами та повернення Україні 84,3 млрд. крб., що були станом на 1 січня 1991 року акумульовані в Ощадному банку СРСР і є власністю громадян України. Це викликано, насамперед, тим, що протягом всього періоду діяльності установи Ощадного банку СРСР на території України залучали вільні кошти на вклади, обслуговували обіг державних цінних паперів та проводили розрахунково-касове обслуговування населення. Залучені на вклади кошти протягом року акумулювалися на кореспондентських рахунках установ Ощадного банку СРСР на території України. Відповідно до встановленого порядку, щорічно ( після закінчення календарного року) загальна сума залишку коштів на кореспондентських рахунках установ Ощадного банку СРСР на території України списувалися на кореспондентський рахунок Правління Ощадбанку СРСР, а останнє передавало їх Державному банку СРСР та Міністерству фінансів СРСР. Згідно Угоди, підписаної Головою Нацбанку України, Ощадбанк СРСР з коштів, які значилися у розрахунках з Правлінням Ощадбанку СРСР у розмірі 82,9 млрд. руб. оформляє як міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку СРСР на термін до врегулювання питання про розподіл внутрішнього боргу СРСР та відповідного врегулювання розрахунків між Ощадбанком СРСР і Держбанком СРСР. Передбачалось, що у 1991 році Ощадбанк СРСР сплатить за цей кредит плату у встановленому на цей рік розмірі; розмір плати на 1992 та наступні роки буде встановлюватися спеціальною угодою сторін. Решту коштів у розмірі 1,4 млрд. рублів переоформлено у міжбанківський кредит ощадних банків республік Ощадбанку СРСР під 7 відсотків річних терміном до врегулювання Ощадбанком СРСР розрахунків з Мінфіном СРСР по державному боргу. 13 березня 1992 року в м. Москва державами-учасницями СНД підписано Угоду про принципи і механізми обслуговування внутрішнього боргу колишнього СРСР. Відповідно до зазначеної Угоди (стаття 1) заборгованість населенню з боку уряду колишнього СРСР по залишку вкладів в ощадних банках була віднесена до державного внутрішнього боргу. Згідно статті 2 Угоди, її Сторони беруть на себе зобов`язання з погашення державного внутрішнього боргу колишнього СРСР перед населенням у сумах пропорційно залишку заборгованості, яка рахувалася станом на 1 січня 1991 року на балансах закладів Ощадбанку СРСР на території кожної із Сторін. Зазначена Угода набула чинності з дати її підписання. Відповідно до ноти Міністерства закордонних справ України до Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав, при підписанні Угоди від 13 березня 1992 року Українська Сторона підтримала пропозицію Республіки Білорусь про необхідність одночасного вирішення питання про поділ активів і пасивів колишнього Державного банку СРСР шляхом укладення окремої угоди. При цьому особливо підкреслювалось, що заборгованість, яка налічувалась на 1 січня 1991 року на балансах установ Ощадбанку СРСР на території кожної з держав-учасниць Співдружності, утворилась у зв`язку з вилученням союзними органами коштів з Ощадбанку. Виходячи з цього, міжнародно-правові зобов`язання України, що випливають з Угоди від 13 березня 1992 року, в тому числі стосовно погашення відповідної заборгованості уряду колишнього СРСР населенню щодо залишку вкладів у ощадних банках на території України, виникають лише після поділу активів і пасивів колишнього Державного банку СРСР. Таким чином, згідно з Угодою від 13 березня 1992 року для України зобов`язання по сплаті заборгованості її громадянам по залишку вкладів в установах Ощадного банку СРСР виникають лише після розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР. На теперішній час розподілу активів та пасивів колишнього Державного банку СРСР не відбулося, а отже зобов`язання для України за Угодою від 13 березня 1992 року не виникли. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що заходи спрямовані Державою Україна на відновлення та збереження заощаджень громадян, які були вкладниками в установах Ощадбанку колишнього СРСР, перш за все вживаються Державою, як гарантом захисту майнових інтересів своїх громадян, а не основним боржником у даних правовідносинах. Слід зауважити, що процес міжнародного врегулювання питання щодо повернення вкладів колишнього Ощадного банку СРСР є досить тривалим. Між тим, судом встановлено відсутність порушення Державою України прав позивача, як вкладника фінансових установ колишнього СРСР. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач в якості відповідачів вказує АТ «Державний ощадний банк України» та Міністерство фінансів України. Проте, заявлені позивачем позовні вимоги стосовно відповідачів, зокрема Міністерства фінансів України, не розмежовані, в позовній заяві відсутній виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до кожного з відповідачів, не чітким є і спосіб захисту. Таакож, по тексту позовної заяви та в прохальних вимогах позивач звертається до суду з позовом про захист прав та інтересів невизначеного, ніким не встановленого кола осіб. Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої та другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відтак, суд вважає, що позивач не має права звертатися до суду в інтересах невизначеного кола осіб, оскільки законодавством не передбачено можливості звернення до суду за захистом інтересів невизначеного, ніким не встановленого кола осіб. Таким чином, вимоги позивача в частині захисту прав та інтересів громадян СРСР/України не підлягають розгляду, у зв`язку з тим, що останній не уповноважений та не має права звернення до суду в інтересах невизначеного, ніким не встановленого кола осіб. Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відтак, позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed