Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення пені зі сплати аліментів за період з 04.08.2016 по 31.12.2020 у сумі 154\~302,23 грн., посилаючись на невиконання відповідачем судового рішення зі сплати аліментів та наявність заборгованості. В обґрунтування вимог зазначено, що від шлюбу з відповідачем вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею. Рішенням суду від 02.11.2016 шлюб між ними розірвано та рішенням суду від 02.11.2016 стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення суду набрало законної сили 15.11.2016. 08.02.2017 державним виконавцем на підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження № 53358253, згідно довідки-розрахунку державного виконавця, за період з 04.08.2016 по 30.12.2020 сума боргу складає 154\~302,23 грн. Сума неустойки за указаний період згідно зазначеного нею у тексті позовної заяви розрахунку складає 1\~010\~622,62 грн., тому з урахуванням вимог статті 196 СК України просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 11 травня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 24 травня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 12 січня 2022 року за клопотанням представника відповідача витребувано матеріали виконавчого провадження. У судове засідання учасники процесу не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України. У матеріалах справи міститься заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи за його та позивача відсутності, на вимогах наполягає (том 1 а.с. 202). Представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та відповідача відсутності: у задоволенні вимог просить відмовити, оскільки відповідач не знав про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження та добровільно надсилав позивачці кошти на утримання дитини. В обґрунтування відзиву на позов (том 1 а.с. 67-69) представник відповідача зазначив, що [PERSON] вважаючи погодженим розмір аліментів з [PERSON] виїхав за кордон з метою отримання доходу і сплати аліментів у розмірі, встановленому рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02.11.2016 у справі № 211/3533/16. В період виникнення обов`язків зі сплати аліментів [PERSON] середній заробіток для працівників м. Кривого Рогу становив від 5\~669,00 грн. до 14\~778,00 грн. [PERSON] з 2016 року працює за кордоном і постійно висилає аліменти на утримання доньки [PERSON] . Відповідачем згідно наданих квитанцій сплачувались аліменти в період з грудня 2016 року по звітну дату, однак позивач з метою додаткового покладання на відповідача грошового зобов`язання приховала вказаний факт від державного виконавця, а державний виконавець в свою чергу формально поставившись до своїх обов`язків не перевірив факту сплати аліментів з боку відповідача на користь позивача на утримання дитини, що призвело до створення удаваної заборгованості зі сплати аліментів і стало підставою для звернення з вищевказаним позовом. При цьому окремо варто зазначити, що хоча в платіжних дорученнях відсутнє призначення платежу «аліменти на утримання» періоди і розмір вказаних платежів є фактично аліментами на утримання [PERSON] , оскільки співставлення наданих платежів із судовим рішенням дає змогу це підтвердити. Тому оскільки заборгованість зі сплати аліментів відсутня, у задоволенні вимог просить відмовити. У відповіді на відзив (том 1 а.с. 94-96) представником позивача зазначено, згідно відзиву на позов, відповідач у справі мешкає у державі Ізраїль, отже фактично отримує дохід, з якого не сплачує податки та не повідомляє державного виконавця про його розмір,а тому позивач змушена звернутись до відповідних органів з цього приводу. При цьому будь яких доказів, що відповідач працює в державі Ізраїль до суду не надано, а тому до таких тверджень потрібно відноситись критично, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому у разі виїзду відповідача за кордон слід керуватися положеннями частини 4 статі 181 СК України. Станом на 13.12.2021 відповідач у справі має заборгованість зі сплати аліментів у сумі 154\~302,23 грн., що підтверджується розрахунок державного виконавця та не спростовано жодним документом, наданим до суду. До відзиву приєднано незрозумілі та не засвідчені належним чином письмові докази «Квитанції», однак на одних платником виступає невідома особа [PERSON] , інші складені іноземною мовою без відповідного перекладу, а тому не зрозуміло, що вони підтверджують. До суду не надано квитанцій із призначенням «перерахування» цих коштів, а саме сплата аліментів на утримання дітей, тому фактично до суду разом із відзивом на позов надані неналежні та допустимі докази, які ніяким чином не підтверджують сплату аліментів відповідачем по справі. Аліментів на утримання дітей відповідач у справі не надавав, будь яких договорів на підтвердження домовленості відповідача та позивача з приводу зміни способу сплати аліментів в інший спосіб не укладалося, фактично відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, тому в подальшому позивачкою буде ставитись питання про позбавлення його батьківських прав. Наполягає на задоволенні вимог. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, рішенням Довгинціського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року у справі № 211/3533/16-ц, стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] ,у розмірі 1/3 частки заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04 серпня 2016 року (а.с. 19-20 копія рішення). Згідно наданого позивачем до матеріалів позову розрахунку заборгованості по аліментам, згідно частини 4 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за вих.. № 14.09.2020, виданої державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), борг Глущенка А.П. за виконавчим листом № 211/3533/16-ц, за період з 04.08.2016 по 31.12.2020 складає 154\~302,23 грн. (а.с. 23-24 копія розрахунку). Згідно з частиною першою статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку, неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196\~СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята\~статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9\~ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8\~СК України та частини першої статті 9\~ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «у\~СК України\~не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні.\~Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів». Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості (постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 372/3260/20 (провадження № 61-8523св22) від 02 жовтня 2023 року у справі № 705/2656/21 (провадження № 61-8878св23). Так, зі змісту відзиву на позов убачається про обізнаність відповідача щодо наявності судового рішення про стягнення з нього аліментів, оскільки він «виїхав за кордон з метою отримання доходу і сплати аліментів у розмірі, встановленому рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02.11.2016 у справі № 211/3533/16» (том 1 а.с. 68). При цьому посилаючись на халатне відношення державного виконавця з приводу перевірки факту сплати відповідачем аліментів позивачу, сторона відповідача не надає належних та допустимих доказів на підтвердження звернення згідно частини 3 статті 195 СК України до суду з вимогами про визначення заборгованості по аліментам у разі непогодження з розміром, визначеним державним виконавцем. Стосовно письмових доказів сплати [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, то суд погоджується з доводами сторони позивача у цій часині: кошти по квитанціям від 26.12.2019, 06.02.2020 (двічі дублюється) сплачені особою [PERSON] на невідому картку (в графі отримувач прочерк) з невідомим призначенням, що не дає суду підстави ідентифікувати указані платежі, як аліменти, перераховані позивачу на утримання дитини зі сторони відповідача. Решта подібних квитанцій, наданих одночасно із відзивом на позов, датуються за 2021 рік (без того ж призначення платежу, однак із вказівкою отримувача), у той час як період виникнення боргу по 31.12.2020 (том 1 а.с. 72-82). Аналогічне стосується і наданих до суду 12 грудня 2022 року письмових доказів стороною відповідача на підтвердження сплати відповідачем аліментів: позивач [PERSON] просить стягнути пеню за період несплати позивачем аліментів з 04.08.2016 по 31.12.2020, у той час як згідно наданих копій платіжних документів, платежі з рахунку [PERSON] з призначенням «уплата аліментів на неповнолітню дитину [PERSON] від платника Глущенка» надходили на рахунки [PERSON] починаючи із січня 2021 року (том 1 а.с. 213-233). Ким являється [PERSON] відповідачу і на підставі чого здійснює указані перерахування, суду невідомо. Надані суду копії документів, які містяться на а.с. 83-84 том 1 суд не може ідентифікувати з огляду на складення їх іноземною мовою. Аналогічне стосується наданих до суду виписок (том 1 а.с. 86-91) Стосовно поштового переказу [PERSON] 06.02.2017 у сумі 1500,00 грн. (том 1 а.с. 84-85) у якості часткової сплати аліментів, то відповідно до указаного повідомлення поштовий переказ направлений на ім`я [PERSON] (без вказівки відправника) однак відсутні відомості щодо отримання такого переказу та навіть спосіб і докази сповіщення отримувача про наявність такого переказу. Надані на виконання ухвали суду копії матеріалів виконавчого провадження № 53358253 свідчать виключно про здійснення державним виконавцем усіх виконавчих дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення. Серед іншого за відомостями з Державної прикордонної служби України від 10.08.2020, протягом 2017-2018 [PERSON] періодично здійснював в`їзд на територію України. Відомостей щодо звернення відповідача [PERSON] до державного виконавця із вимогою перерахунку заборгованості по аліментам та наданням відповідних письмових доказів добровільної сплати аліментів за спірний період, навіть з моменту звернення позивача до суду (березень 2021 року), матеріали справи не містять. Таким чином, судом установлено, що станом на дату видачі довідки від 18.01.2021 за період з 04.08.2016 по 31.12.2020 у [PERSON] наявна заборгованість зі сплати аліментів у сумі 154\~302,23 грн.; згідно тексту відзиву на позов відповідач знав про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів; матеріалами справи не підтверджується надання відповідачем добровільної матеріальної допомоги на утримання доньки у період з 04.08.2016 по 31.12.2020 та неможливість сплачувати аліменти після виїзду відповідача за кордон; належних та допустимих доказів вжиття всіх залежних від відповідача заходів щодо належного виконання зобов`язання та виникнення заборгованості зі сплати аліментів не з його вини [PERSON] суду не надав. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність передбачених частиною першою статті 196 СК України підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі, що відповідає розміру заборгованості за аліментами (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року у справі № 705/2656/21 (провадження № 61-8878св23). При цьому\~розрахунок пені,\~наведений позивачем\~у тексті\~позовної заяви\~відповідно до\~позиції,\~викладеної упостанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відповідачем не оспорюється. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1-3 статті 12 ЦПК України). Ураховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у сумі 1\~543,02 грн. (1% від ціни позову).

Outcome: approved