Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати, яка не була виплачена при його звільненні у сумі 6796,96 грн та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільнені у сумі 141651,16 грн. В обґрунтування позову послалась на те, що з 25.09.2020 по 13.06.2023 позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Волиньвугілля». Відповідно до наказу №26-к/к позивач був звільнений із займаної посади виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Волиньвугілля» у зв`язку із закінченням трудового договору відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП. В день звільнення позивачу не була виплачена заборгованість по виплатах заробітної плати в сумі 6796,96 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. Окрім цього, позивач, посилаючись на ст. 117 КЗпП просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме 141\~651,16 грн, виходячи із наступного розрахунку 2890,84 грн (середньоденна заробітна плата) * 49 робочих днів (з 14.06.2023 по 21.08.2023) = 141\~651,16 гривень. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 25.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд справи з повідомленням сторін. 22.09.2023 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки вважає, що позивачем невірно розраховано середньоденний заробіток всупереч Постанові КМУ №100 від 08.02.1995, а відтак обрахований позивачем розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні базується на недостовірних відомостях. Також представник позивача при ухваленні рішення просив врахувати те, що ДП «Волиньвугілля» перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки є державним та фінансується із Державного бюджету України, а також у підприємства на даний час наявні боргові зобов`язання перед іншими державними органами та підприємствами, зокрема відкрито багато виконавчих проваджень. Таке скрутне матеріальне становище також пов`язане з надзвичайними подіями введення в Україні воєнного стану, що негативно вплинуло на господарську діяльність підприємства. Представник відповідача зауважив, що стягнення з підприємства значних сум без врахування вимог розумності та справедливості є каральною санкцією, що покладе на відповідача додатковий фінансовий тягар та може призвести до припинення роботи підприємства та масового вивільнення працівників. Поряд з цим, сторона відповідача визнала позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі в сумі 6796,96 гривень. 04.10.2023 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якому вказав, що позовні вимоги підтримує у повному розмірі, просить позов задовольнити, оскільки скрутне матеріальне становище відповідача, наявність виконавчих проваджень, режим воєнного стану не можуть бути підставами для невиплати працівнику заробітної плати. Серед іншого зазначила, що вважає, що обрахунок середнього заробітку здійснено позивачем правомірно у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995. 30.10.2023 представник відповідача надіслав до суду клопотання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні працівника, посилаючись, при цьому, на практику Верховного Суду та зазначаючи, що заявлені стороною позивача вимоги про стягнення розміру середнього заробітку більше ніж у двадцять разів перевищують заборгованість підприємства по заробітній платі, що на думку представника відповідача грубо порушує принципи розумності, справедливості та пропорційності. 30.10.2023 року сторони у судове не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про розгляд даної справи, підтвердження чого міститься в матеріалах справи. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача; зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, проте подав клопотання про зменшення розміру середнього заробітку. Відповідно до ч. 2 ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 6 листопада 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 30 жовтня 2023 року, датою ухвалення даного рішення є саме 6 листопада 2023 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне. 25.09.2020 [PERSON] був призначений виконуючим обов`язків генерального директора ДП «Волиньвугілля», що підтверджується копією трудової книжки останнього (а. с. 6). 13.06.2023 позивач був звільнений з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до п.2. ст. 36 КЗпП, що підтверджується наказом Міненерго №26-к/к від 13.06.2023 (а. с.13) та записом в трудовій книжці №41 (а. с. 6). У день звільнення повного розрахунку із позивачем відповідач не здійснив, що підтверджується поясненнями, що містяться у позові та відзиві, а також довідкою №433/1.7/10-39 від 10.08.2023, виданою ДП «Волиньвугілля» (а. с. 8). Так, відповідно до даної довідки заборгованість по виплатах [PERSON] становить 6796,96 гривень (а. с. 8). Як вбачається із довідки № 488/1.7/10.39 від 13.09.2023 середньоденна заробітна плата позивача становить 2196,74 грн (а. с. 30). Позивач просить стягнути з відповідача невиплачену йому заборгованість по заробітній платі, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, оскільки захистити свої порушені права в позасудовому порядку не в змозі. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується стаття 43 Конституції України. Відповідно до ст.\~21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.\~22\~цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до частини першої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 6796,96 гривень, що відповідачем визнається та не оспорюється. Станом на час розгляду справи така заборгованість виплачена не була, протилежного відповідачем не доведено, доказів оплати до матеріалів справи не долучено. Таким чином вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 6796,96 гривень є обґрунтованою та підлягає до задоволення. За змістом\~статті 117 КЗпП України\~ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає, передбачена\~статтею 117 КЗпП України,\~відповідальність. Водночас, що стосується суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з такого. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі Порядок). Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові по цивільній справі №6-195цс14 і є обов`язковою для застосування у всіх судах України. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абзаців пункту 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача. Із довідки № 488/1.7/10-39 від 13.09.2023, виданої ДП «Волиньвугілля» вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача становила 2196,74 грн. Проте, при зверненні до суду з позовом представник позивача зазначив середньоденну заробітну плату в сумі 2890,84 грн, обчисливши таку самостійно, виходячи із доходу позивача, зазначеного в довідці №384/1.7/10.-39 від 17.07.2023 (а. с.14). Варто зауважити, що вищевказана довідка (№384/1.7/10.-39 від 17.07.2023) видана для обчислення пенсії, а не в порядку, встановленому Постановою КМУ №100 від 08.02.1995, а тому не може використовуватися для обчислення середньоденного заробітку. Відтак, суд бере до уваги середньоденну заробітну плату, зазначену у довідці відповідача № 488/1.7/10-39 від 13.09.2023 в сумі 2196,74 грн, яка вірно розрахована відповідно до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995. У своїх вимогах представник позивача обраховував період затримки розрахунку при звільненні з 14.06.2023 (наступний день після звільнення) по 21.08.2023 (дату звернення з позовом до суду). Разом з цим, у прохальній частині позовної заяви просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 14.06.2023 по день фактичного розрахунку. Із проведеного судом розрахунку вбачається, що в період з 14.06.2023 року по 21.08.2023 року було 49 робочих днів, а з 14.06.2023 по 06.11.2023 (день ухвалення рішення) 104 робочі дні. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становила 2196,74 грн, то загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку за 104 робочі дні становить 228460,96 (104 х 2196,74 = 228460,96) гривень. Варто зазначити, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за\~статтею 117 КЗпП України\~настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у\~статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що ДП «Волиньвугілля» перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки є державним та фінансується із Державного бюджету України, а також у підприємства на даний час наявні боргові зобов`язання перед іншими державними органами та підприємствами, зокрема відкрито багато виконавчих проваджень. Таке скрутне матеріальне становище також пов`язане з надзвичайними подіями введення в Україні воєнного стану, що негативно вплинуло на господарську діяльність підприємства, що і призвело до виникнення вищевказаної заборгованості. Разом з цим, варто зазначити, що підстави затримки розрахунку з позивачем, на які посилається відповідач, такі як: скрутне матеріальне становище, наявність виконавчих проваджень, режим воєнного стану не свідчать про необхідність звільнення відповідача від обов`язку провести розрахунок із звільненим працівником в межах визначених ст. 116 КЗпП України. Відшкодування, передбачене \~статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1\~ст. 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. Водночас, встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У даній справі представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні працівника, зазначаючи, що заявлені стороною позивача вимоги про стягнення розміру середнього заробітку більше ніж у двадцять разів перевищують заборгованість підприємства по заробітній платі, що на думку представника відповідача грубо порушує принципи розумності, справедливості та пропорційності. Слід зауважити, що трудових правовідносинах працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною. Проте, у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) зазначила, що відповідно до п.6 ч.1\~ст. 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч.3\~ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, суд виходить з того, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (228460,96 грн (станом на день ухваленні рішення) чи 141651,16 грн (заявленого позивачем)) порівняно із розміром невиплаченої заробітної плати (6796,96 грн) є несправедливим, не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань. Також суд враховує період затримки виплати заборгованості, характер і обставини її виникнення та особливості діяльності підприємств вугільної промисловості. Варто зауважити, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин та відповідатиме таким загальним засадами цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність, які передбачені п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України. На підставі вищевикладеного, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 50\~000,00 грн. Отже, враховуючи все вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме в межах, визначених вище. Відповідно до ч. 1 ст. 133, ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви судовий збір сплачено не було в силу ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Суд вирішує питання судових витрат на підставі ч. 1 статті 142 Цивільного процесуального кодексу України, де зазначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд, у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовну вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати відповідач визнав, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у виді судового збору в сумі 536,80 гривень, тобто 50 % від суми судового збору, яка підлягала б до сплати позивачем при поданні позову за дану позовну вимогу, а іншу частину судового збору в сумі 536,80 гривень слід віднести за рахунок держави. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку, то згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини другої\~статті 4 Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру (стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати), яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позовні\~вимоги задоволено\~частково,\~суд,\~відповідно до\~вимог ст.\~141\~ЦПК України\~вважає за\~необхідне стягнути\~з відповідача\~на користь\~держави судовий\~збір пропорційно\~до задоволених\~позовних вимог\~у розмірі\~501\~грн (з\~розрахунку 50000/\~141651,16 х 1417= 501 грн). Відтак, сума судового збору, яка підлягає до стягнення за дві позовні вимоги становить 1037,80 гривень

Outcome: partial