Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач за зустрічним позовом, позивач за первісним) про поділ майна подружжя, в якому просила суд: в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири загальною площею 80 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] .; стягнути з [PERSON] на її користь 154 654,50 грн в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 04 листопада 2011 року, який рішенням суду від 16 лютого 2021 року було розірвано. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після розлучення батьків проживають з нею та перебувають на її утриманні. За час перебування сторін у шлюбі ними був придбаний автомобіль марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , та двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , які є спільним сумісним майном подружжя. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільно майна. Все заявлене майно набуто сторонами у період шлюбу, а тому повинно бути визнано спільною сумісною власністю подружжя та розподілене у визначений спосіб. Зокрема, двокімнатна квартира підлягає поділу у рівних частках (по 1/2 частині кожному). Автомобіль позивачка просить залишити у власності відповідача, стягнувши з останнього грошову компенсацію 1/2 частини їх вартості, оскільки вказане майно перебуває у користуванні відповідача. Ухвалою суду від 09 травня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив суд: в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , та просив відмовити в задоволенні первісного позову [PERSON] в частині поділу автомобіля марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . Позовні вимоги мотивовані тим, що в період зареєстрованого шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . У 2020 році цей автомобіль зі згоди [PERSON] був переданий військовим Збройних Сил України для виконання бойових завдань на фронті в Донецькій області. У 2023 році йому стало відомо, що спірний автомобіль був знищений на фронті, а при зверненні до ГУ сервісного центру МВС України йому видали довідку про зняття цього автомобілю з обліку у зв`язку із вибраковкою. Таким чином, спірного автомобіля як об`єкта спільного сумісного майна подружжя не існує, а тому він не може бути предметом поділу. Також указував на те, що у червні 2005 року [PERSON] уклала з АТ «Альфа-Банк» іпотечний договір строком на 15 років для придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] . До листопада 2011 року позивачка здійснювала оплату по цьому кредиту, а після реєстрації шлюбу оплату іпотечного кредиту за згодою сторін здійснював [PERSON] 06 лютого 2013 року він уклав з АТ «Сенс Банк» кредитний договір на суму 99 999 грн, указані кошти він витратив на погашення іпотечного кредиту, який був погашений у 2019 році, а квартира була зареєстрована на праві власності за позивачкою. Оскільки ця квартира була придбана за рахунок кредиту, який був виплачений за спільні сумісні кошти сторін в період шлюбу, то це нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України), та підлягає поділу у рівних частках (по 1/2 частині кожному). Ухвалою суду від 13 червня 2023 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя,об`єднано його з первісним позовом в одне провадження та призначено її розгляд в підготовче судове засідання. У серпні 2023 року представник [PERSON] - адвокат Беніцька В. І. у відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого вважає, що доводи зустрічної позовної заяви є необґрунтованими та такими, що не базуються на нормах чинного законодавства України, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] вважає, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів знищення спірного автомобіля у 2023 році, або ж доказів передачі автомобіля у 2020 році Збройним Силам України для виконання завдань, тому позивачка вважає правомірними свої вимоги на 1/2 частину вартості автомобіля, що є спільною власністю подружжя. Також позивачка указувала на те, що квартира [ADDRESS] придбана за кредитним договором позивачкою до укладення шлюбу, таким чином на дане майно не розповсюджується дія частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). Зазначає, що позивачка самостійно виплачувала кошти за іпотечним договором, відповідач не приймав участі у виконанні зобов`язання за іпотечним договором від 14 червня 2005 року. У серпні 2023 року представник [PERSON] - адвокат Опольський А. Е. подав до суду відповідь на відзив [PERSON] , у якому просить відхилити зазначений відзив та задовольнити зустрічний позов відповідача. Зазначає, що фактично [PERSON] при передачі автомобіля до Збройних Сил України діяв з позивачкою у згоді, оскільки вони знаходились у шлюбі, а тому розподілу автомобіль між подружжям не підлягає. Указує на те, що позивачка ніде не працювала, а джерелом повного набуття спірної однокімнатної квартири був тільки заробіток відповідача. Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні, яке відбулося 02 листопада 2023 року, позивач та її представник первісний позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, викладених в ньому. Проти заявлених зустрічних позовних вимог заперечили, прохали суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації вартості автомобіля з підстав викладених у відзиві та визнали в частині розподілу спірної квартири. Заявлені вимоги за зустрічним позовом підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін по справі, а також їх представників, повно та всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд установив, що [PERSON] та [PERSON] в період з 04 листопада 2011 року до 16 лютого 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі сторонами набуто: 04 грудня 2015 року автомобіль марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС № 31/564АЗ-7607-2023 від 13 квітня 2023 року; двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . 14 червня 2005 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого кредит у розмірі 27 000,00 дол. США надається позичальнику на придбання нерухомого майна - однокімнатної квартири, загальною площею 35,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». У зв`язку з тим, що двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , набута сторонами під час перебування у шлюбі, зазначеного сторонами не спростовано, відтак позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. В частині доводів відповідача за первісним позовом [PERSON] щодо знищення спірного автомобіля марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , суд приходить до таких висновків. На підтвердження зняття автомобіля з обліку у зв`язку з вибраковкою [PERSON] надано копію облікової картки № [NUMBER] від 01 червня 2023 року автомобіля марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] . Згідно з положеннями частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вказує на те, що факт зняття відповідачем [PERSON] з обліку спірного автомобіля марки «Volkswagen PHAETON», 2004 року випуску, синього кольору, № кузова [NUMBER] , н.з. [NUMBER] , у зв`язку з вибраковкою підтверджується реєстраційною карткою транспортного засобу (а.с. 39). Твердження сторони позивача в судовому засіданні про те, що спірний автомобіль був знятий з обліку помилково, не підтверджуються належними і допустимими доказами. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що реєстраційна картка транспортного засобу підтверджує знищення спірного автомобіля, а тому він не може бути предметом поділу між сторонами як об`єкт спільного сумісного майна, а відтак первісні позовні вимоги в частині розподілу між сторонами спірного автомобіля задоволенню не підлягають. Що ж стосується набуття у власність однокімнатної квартири загальною площею 35,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено наступне. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 35,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] набула до укладення шлюбу, тож вона є її особистою приватною власністю у відповідності до пункту 1 частини першої статті 57 СК України. Суд критично оцінює доводи [PERSON] про те, що оскільки для придбання квартири він отримав кредит в банку і кошти на погашення кредиту сплачувалися під час перебування сторін у шлюбі, то вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому є об`єктом поділу. З матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2013 року [PERSON] уклав з АТ «Сенс Банк» кредитний договір на суму 99 999 грн, кошти від якого, за твердженням останнього, витратив на погашення іпотечного кредиту на підставі якого була придбана спірна квартира. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Така позиція прослідковується і в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема, в постанові від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61-27855св18) тощо. У частині третій статті 61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом з тим, сплата боргів одного з подружжя, що виникли до укладення шлюбу, за рахунок коштів подружжя може за певних обставин ураховуватися під час вирішення спору про поділ спільного майна чи боргових зобов`язань, проте не може бути підставою для визнання права на майно, набуте до укладення шлюбу (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/14662/15-ц (провадження № 61-19294св18). Отже, враховуючи, що право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 35,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] набула до укладення шлюбу з відповідачем за первісним позовом, то та обставина, що ця квартира була придбана нею за рахунок кредитних коштів, які частково погашалися [PERSON] під час перебування його у зареєстрованому шлюбі з позивачкою за первісним позовом, не змінює правового режиму права особистої приватної власності [PERSON] на цю квартиру, що виключає можливість її поділу між сторонами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити, оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] , придбана позивачкою за первісним позовом у власність до укладення шлюбу та за кошти, отримані нею за кредитним договором № 038/209-к08 від 14 червня 2005 року, укладеним нею з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», за яким у [PERSON] не виникло зобов`язань. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог за первісним та зустрічним позовами, дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог. При цьому, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial