Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

[PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, згідно з яким просить розірвати шлюб, укладений 06.08.2020 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зареєстрував шлюб між [PERSON] ( [PERSON] - дівоче прізвище) (надалі по тексту - Позивач) та [PERSON] - (надалі по тексту - Відповідач), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 06.08.2000 року, про що зроблено актовий запис №411. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: - [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво про народження серії [NUMBER] . На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між Позивачем та Відповідачем має формальний характер. Причиною розпаду сім`ї стало відчуження одне від одного, яке виникло на підставі кардинальної різниці в поглядах сімейне життя. Сімейні стосунки у Позивача та Відповідача (також не склалися через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливість зберегти сім`ю. Варто звернути увагу, що Позивач та Відповідач на даний час не проживають разом. Зазначене пов`язано з їх небажанням продовжувати подальше сімейне життя, вести спільне господарство та спільний бюджет, що дає підстави стверджувати про фактичне припинення шлюбно-сімейних відносин між Позивачем та Відповідачем, оскільки в таких стосунках вже немає спільної участі подружжя у вирішенні різних сімейних питань. Також, дитина1 яка народилися під час шлюбу на даний час проживає з позивачем. 1 Дитину [PERSON] , [INFO] , виховує належним чином, зокрема проводить з дитиною час, купляє всі необхідні речі, ліки та їжу. На даний момент позивач отримує аліменти та має стабільний достатній дохід і має достатні можливості забезпечити дитині повноцінні умови для фізичного та духовного розвитку і виховання. Характеризується Позивач позитивно, відповідальна, врівноважена, доброзичлива, користується повагою серед колег. Постійно піклується про долю своєї дитини. Позивач має самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до дитини. За таких обставин дитині буде краще проживати разом із матір`ю. У судове засідання позивачка не з`явився, подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Від відповідача до суду надійшла через канцелярію суду заява про розгляд справи без його участі, не заперечує проти позовних вимог. У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом [PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору: Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, згідно з яким просить розірвати шлюб, укладений 06.08.2020 року Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зареєстрував шлюб між [PERSON] ( [PERSON] - дівоче прізвище) (надалі по тексту - Позивач) та [PERSON] - (надалі по тексту - Відповідач), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 06.08.2000 року, про що зроблено актовий запис №411. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають спільну дитину, а саме: - [PERSON] , [INFO] , Свідоцтво про народження серії [NUMBER] . На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між Позивачем та Відповідачем має формальний характер. Причиною розпаду сім`ї стало відчуження одне від одного, яке виникло на підставі кардинальної різниці в поглядах сімейне життя. Сімейні стосунки у Позивача та Відповідача (також не склалися через суттєві розбіжності в характерах, які не дають можливість зберегти сім`ю. Варто звернути увагу, що Позивач та Відповідач на даний час не проживають разом. Зазначене пов`язано з їх небажанням продовжувати подальше сімейне життя, вести спільне господарство та спільний бюджет, що дає підстави стверджувати про фактичне припинення шлюбно-сімейних відносин між Позивачем та Відповідачем, оскільки в таких стосунках вже немає спільної участі подружжя у вирішенні різних сімейних питань. Також, дитина1 яка народилися під час шлюбу на даний час проживає з позивачем. 1 Дитину [PERSON] , [INFO] , виховує належним чином, зокрема проводить з дитиною час, купляє всі необхідні речі, ліки та їжу. На даний момент позивач отримує аліменти та має стабільний достатній дохід і має достатні можливості забезпечити дитині повноцінні умови для фізичного та духовного розвитку і виховання. Характеризується Позивач позитивно, відповідальна, врівноважена, доброзичлива, користується повагою серед колег. Постійно піклується про долю своєї дитини. Позивач має самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризуюся позитивно, добре відноситься до дитини. Відповідно до ч. 1 ст.21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Зі змісту статті 55 Сімейного кодексу України вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини чи чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. У відповідності зі ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 Сімейного кодексу України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Відповідач визнала позовні вимоги, а отже позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Згідно з частинами четвертою-шостою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з частиною 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню. Позивач не заперечує, що їх спільна з позивачем дитина фактично залишилася проживати з матір`ю, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з нею. Згідно з частиною 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи наведене позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved