Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

28.04.2023 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрована судом\~ 02.05.2023, обґрунтовуючи тим, що заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №К200А+28265603 від 25.03.2013 [PERSON] виразив своє бажання щодо приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті www.privatbank.ua. Заява про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу, що укладений на підставі статей 633, 634 ЦК України Відповідач згідно умов Договору отримав від АТ КБ «Приватбанк» у платне користування автомобіль БОГДАН 211040-82-4, 2013 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов?язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі, встановлених у Додатку 2 Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Вказаний вище автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності АТ КБ «Приватбанк». 27.03.2013 лізингодавець та лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу. Частина 1 статті 651 ЦК України визначає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення міститься у частині 1 статті 188 ГК України. Відповідно до п. 6.3.3. Договору лізингу лізингодавець має право відмовитись від цього договору шляхом дострокового розірвання у випадках передбачених чинним законодавством України. Станом на квітень 2023 року предмет лізингу лізингоодержувачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу позивачу не відоме. Позивач, як власник предмету лізингу, має право на витребування майна у відповідача, оскільки останній утримує його у себе, тобто без будь-якої правової підстави. Тому, враховуючи вищевикладене, просив у судовому порядку витребувати у відповідача [PERSON] та передати Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» транспортний засіб БОГДАН 211040-82-4, 2013 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 77 900,00 грн, який був переданий [PERSON] на підставі Договору фінансового лізингу № К200А+28265603 від 25.03.2013 та стягнути з відповідача сплачений судовий збір. 19.06.2023 судом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 03.08.2023 судом постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, 02.11.2023 представник позивача, адвокат Торган Віктор Богданович, подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника банку, позовні вимоги позивач підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що 25.03.2013 між Публічним акціонерним товариством\~ Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір №б/н, шляхом заповнення та підписанням заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №К200А+28265603 (а.с. 17), відповідно до якого відповідач підписавши дану заяву, дав свою згоду на приєднання до умов і правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку, та яка разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, складає договір фінансового лізингу. Відповідно п. 1.2 Договору лізингу, лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг (предмет лізингу) автомобіль згідно специфікації, викладеної у додатку №1, в особисте користування на строк 60 місяців з моменту підписання додатку №2 (графіку лізингових платежів), зі сплатою щомісячного платежу, який включає в себе платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу в розмірі згідно додатку №2 та винагороду за користування предметом лізингу в розмірі згідно додатку №2 та винагороду за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно додатку №2 з 24 по 28 число кожного місяця. Відповідно до копії додатку № 1 до договору фінансового лізингу №К200А+28265603 від 25.03.2013 специфікація та акт приймання передачі (а.с. 18), предметом договору лізингу є автомобіль марки БОГДАН 211040-82-4, 2013 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , вартість 77900,00 грн. Дата приймання - передачі предмету лізингу 27.03.2013. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 20), транспортний засіб марки БОГДАН 211040-82-4, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , легковий седан, 2013 року випуску, 1994 року випуску, належить АТ КБ «Приват-банк». Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно положень ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 626, 629ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч 2. ст. 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Тому, акцентуючи пропозицію банку, відповідач - [PERSON] , своїм підписом у заяві про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, визнає та погоджується на запропоновані банком умови користування послугами Банку. Отже, встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо повернення майна, набутого за договором фінансового лізингу, які регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку та Закону України «Про фінансовий лізинг». Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом (ст. 806 ЦК України). Предметом договору лізингу, згідно статті 807 ЦК України, може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, яке відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, а також інші речі, встановлені законом. Згідно положень ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) лізингодавець має право, серед іншого, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках; стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору. За змістом пунктів 3 та 7 частини 2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»(в редакції закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) лізингоодержувач зобов?язаний: своєчасно сплачувати лізингові платежі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Згідно із ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов?язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання, відповідно ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України). Отже, вищевказаними нормами законодавства передбачено право лізингодавця, у разі невиконання умов договору лізингу лізингоодержувачем, відмовитися від договору лізингу, вимагати розірвання договору та вимагати повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках. Позивач в обґрунтування позовних вимог, зазначає, що відповідно до п. 6.3.3 Договору лізингу лізингодавець має право відмовитись від цього договору шляхом його дострокового розірвання у випадках передбачених чинним законодавством України. Також, зазначає, що 27.03.2013 лізингодавець та лізингоодержувач підписали акт приймання-передачі предмету лізингу та станом на квітень 2023 року предмет лізингу лізингоодержувачем не повернуто, місце знаходження транспортного засобу позивачу не відоме. А тому, позивач, як власник предмету лізингу, має право на витребування вказаного майна у відповідача, оскільки останній утримує його у себе без будь-якої правової підстави. Разом з тим, АТ КБ «Приватбанк» не надано належних та достатніх доказів в підтвердження наявності підстав для витребування спірного майна у відповідача за договором фінансового лізингу, а саме у зв`язку із виникнення простроченої заборгованості зі сплати зобов`язань за договором лізингу, оскільки ні повідомлення, направленого відповідачу, про наявність заборгованості й необхідністю погасити вказаний борг згідно договору лізингу №К200А+28265603 від 25.03.2013, ні розрахунку заборгованості згідно договору лізингу №К200А+28265603 від 25.03.2013, ні самих Умов та правил надання фінансового лізингу до суду не надано. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин, наданих стороною позивача доказів, судом не встановлено порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу та вимог чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, що призвели до порушення прав АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано докази, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмету доказування. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed