Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

Позивачка звернулась із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 17.08.2002 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина. Під час спільного проживання між сторонами стали часто виникати суперечки та сварки внаслідок відсутності взаєморозуміння. Як результат, стосунки із дружиною розладились, зникло почуття любові та поваги. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинено, господарство ведуть окремо, проживають у різних помешкання. Спору про місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] між сторонами відсутній. На підставі вищенаведеного позивач просить розірвати шлюб та залишити відповідачці прізвище " [PERSON] ". Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2023 року було відкрито провадження у справі. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, посилаючись на п.2 ст. 3, п.1 ст.3, п.1 ст. 5, п.3 ст. 5 СК України, просить відмовити у задоволенні позову. Крім того, у відзиві зазначає, що не вважає справу малозначною, а тому заперечує проти розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, доходить таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 17.08.2002 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області з актовим записом № 823. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, серія [NUMBER] від 18.07.2023 року свідоцтво видано повторно). Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України , шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. У відповідності із ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд прийшов до висновку, що сім`я сторін розпалася остаточно і поновити шлюбні відносини між позивачем та відповідачем неможливо. Позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу. Клопотання про надання строку для примирення до суду не надходило. \~ \~ \~ \~ Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Категоричне заперечення відповідачем проти розірвання шлюбу не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а примус до шлюбу не допускається, що закріплено в ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ. Пунктом 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього кодексу справи про розірвання шлюбу віднесені до малозначних справ. За наведеного заперечення відповідачки щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження суд відхиляє як безпідставні. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із ст. 294 ЦК України право на ім`я є особистим немайновим правом особи. Отже, вимога позивача щодо залишення відповідачці прізвища задоволенню не підлягає, оскільки залишити або відновити своє дошлюбне прізвище має право вирішити саме відповідач [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial