Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

Керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області Микола Василенко в інтересах держави в особі: Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області звернувся до суду з позовною заявою про конфіскацію земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2015, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О., зареєстровано в реєстрі за № 5-1393, [PERSON] , громадянка російської федерації купила належну на праві приватної власності [PERSON] земельну ділянку, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, площею 0,6576 га, кадастровий номер 3222081201:03:002:0003, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 400169, виданого управлінням земельних ресурсів у Іванківському районі Київської області 08.07.2011 згідно з рішенням Жміївської сільської ради від 12.02.2008 № 1-11-VI, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 322200001001095. Право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,6576 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3222081201:03:002:0003 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.12.2015 за № 12841003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 823068032220. Позивачем було встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянкою російської федерації та за останніми відомими даними проживає за кордоном: [ADDRESS] , російська федерація. Тобто з моменту отримання земельної ділянки та по даний час, земельна ділянка перебуває у приватній власності іноземного громадянина. Позивач вказав, що заходів на відчуження земельної ділянки не вжито та відповідач отримує щорічний прибуток від надання земельної ділянки в оренду. Позивач зазначив, що враховуючи те, що відповідач земельну ділянку, добровільно упродовж встановленого законодавством річного строку не відчужила, а тому вона підлягає конфіскації. Ухвалою суду від 09 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання на 28 вересня 2023 року /а.с. 43/. Також ухвалено: витребувати: у Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ-151 вул. Святослава Хороброго,5а, kyivobl.offcial@tax.gov.ua) належним чином завірені документи, які були подані [PERSON] для отримання реєстраційного номера облікової картки платника податків [NUMBER] ); у Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (03115, м. Київ вул. Серпова,3/14) належним чином завірені документи, на підставі яких було присвоєно кадастровий номер 3222081301:03:002:0003 на земельну ділянку, площею 0,6576 га, призначену для особистого селянського господарства та розташованої за адресою: [ADDRESS] ) /а.с. 43/. 18 вересня 2023 року на виконання ухвали суду від 09.08.2023 року до суду від Сектору № 1 Відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області надішла належним чином завірені матеріали з технічної документації із землеустрою на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 3222081301:03:002:0003, власником якої була [PERSON] ; розробником якої є ПП «Геополісся» /а.с. 54-79/. 26 вересня 2023 року на виконання ухвали суду від 09.08.2023 року до суду від Головного управління ДПС у Київській області надішов лист-відповідь про надання інформації про отримання чи\~неотримання реєстраційного\~номеру облікової\~картки платника\~податків [PERSON] /а.с. 82-83/. Ухвалою суду від 28 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду /а.с. 88-89/. У судове засіданні сторони не з`явилися, про розгляд справи судом повідомлені вчасно. Прокурор Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуроратури Довбиш С.М. звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі представника прокуратури, позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення. Враховуючи вимоги частини 11 статті 128 ЦПК України «з опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Однак, [PERSON] відзив, заяв та клопотань не надіслала. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, відповідно до ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст.\~56\~ЦПК України прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами у визначених законом випадках. Представництво прокурором інтересів держави в суді відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Обґрунтування наведені прокурором в позові щодо представництва в суді суд вважає достатніми для його звернення у суд, оскільки порушуються питання захисту інтересів держави, і інші державні органи не здійснили ефективний захист інтересів держави щодо захисту її майнових прав. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.12.2015 за № 12841003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за № 823068032220 власником земельної ділянки із кадастровим номером 3222081201:03:002:0003, площею 0,6576 га являється [PERSON] , громадянка російської федерації (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2015, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Дубенко А.О., зареєстровано в реєстрі за № 5-1393, [PERSON] , громадянка російської федерації купила належну на праві приватної власності [PERSON] земельну ділянку, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, площею 0,6576 га, кадастровий номер 3222081201:03:002:0003, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 400169, виданого управлінням земельних ресурсів у Іванківському районі Київської області 08.07.2011 згідно з рішенням Жміївської сільської ради від 12.02.2008 № 1-11-VI, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 322200001001095. Однак, після набуття земельної ділянки у власність, відповідач протягом року її не відчужила, будь-які зміни даних у державних реєстрах прав власності про це відсутні, як і дані щодо зміни (набуття) громадянства України. Відповідно до ст.\~1\~Земельного кодексу\~України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно ст.\~19\~Земельного кодексу\~України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. У відповідності до ч. 5 ст.\~22\~ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. У п. а) ч.1\~ст. 80 Земельного кодексу України\~суб`єктами права власності на землю є\~громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності. Відповідно до ч. 2\~ст. 81 ЗК України\~іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно ч. 3\~ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі:\~придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;\~викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності;\~прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4\~ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно ст.\~125\~ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Право власності на земельну ділянку відповідач набула з 29.12.2015 року після державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Однак, у подальшому й по даний час земельну ділянку нею самостійно не відчужено, чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140\~Земельного кодексу\~України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. "в" ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст.\~145\~ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Оскільки відповідач протягом року з часу переходу права власності на земельну ділянку її не відчужила, то право власності на зазначену земельну ділянку слід примусово припинити, шляхом конфіскації. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст.\~348\~ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. У відповідності до ч. 4 ст.\~145\~ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153\~ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Статтями\~13,\~14 Конституції України\~визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених\~Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами. За змістом положень\~ст. 41 Конституції України, ст. ст.\~319,\~321 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені і нормами\~Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями\~Цивільного кодексу України,\~Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до\~ст. 378 ЦК України\~право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Ч.2\~ст. 373 ЦК України\~право власності на землю гарантується\~Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 1, 2, 4\~ст. 374 ЦК України\~суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону.\~Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Згідно п.п.д), е) ч. 1 ст. 140\~ЗК України, підставою припинення права власності на земельну ділянку є\~конфіскація за рішенням суду. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 145 ЗК України\~якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.\~У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Разом з тим, відповідно до п. в) ч.1\~ст. 143 ЗК України\~примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Також п. 10 ч. 1\~ст. 346 ЦК України\~передбачено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Частиною 5\~ст. 41 Конституції України\~встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 354 ЦК України\~до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом.\~Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом.\~Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Згідно ч. 4 145\~ЗК України\~позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Враховуючи вказані вище обставини справи та законодавство, яке регулює земельні правовідносини та право власності на землю, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають повному задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним під час звернення з позовом до суду, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, що підтверджено квитанцією про його сплату, в сумі 2684 грн. 00 коп.

Outcome: approved