Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

В серпні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 07.10.2010 між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. У шлюбі народилися двоє дітей - донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які станом на сьогодні навчаються в закладі загальної середньої освіти «Ліцей №7 м. Ковеля" у 5 та 1 класі відповідно. Позивач вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, цілком протилежними характерами, різним баченням взаємовідносин. Протягом останнього часу стосунки між подружжям розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Фактично сім`я припинила своє існування. Сторони сімейного життя не ведуть, подружніх стосунків не підтримують, в сім`ї втрачена взаємоповага та розуміння, шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю не можливо. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін та бажанню розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні, здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Зважаючи на те, що неповнолітні діти на сьогодні фактично проживають разом з позивачем, а також, беручи до уваги, спільну згоду сторін, то позивач вважає, що існують усі законні підстави неповнолітніх дітей залишити на проживання з батьком. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд розірвати шлюб, який зареєстрований 07.10.2010 року Уховецькою сільською радою Ковельського району, актовий запис №03; неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - залишити на проживання з батьком [PERSON] . Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, не заперечувала проти їх задоволення. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідачка визнала, пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідачка з 07.10.2010 перебувають у зареєстрованому шлюбі, актовий запис №03, дошлюбне прізвище відповідачки [PERSON] , свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 07.10.2010 Уховецькою сільською радою Ковельського району Волинської області. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , яке видане 11.01.2012 виконкомом Уховецької сільської ради Ковельського району Волинської області та [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , яке видане 14.06.2017 Ковельським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Відповідно до ст. ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. З позовної заяви вбачається, що подальше подружнє життя суперечить інтересам позивача. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги визнання відповідачкою позовних вимог, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дітей суд виходить з наступного. Згідно копії будинкової книги та довідок про реєстрацію місця проживання №14.35/1070 від 14.02.2017 та №14.35/2417 від 26.06.2017 сторони разом з дітьми зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта\~статті 12 ЦПК України). Частиною 1\~статті 9 СК України\~визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього\~Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до\~статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України\~передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків (ст. 160 СК України). У випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161СК України). Крім того, відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. В силу ч. 4\~ст. 19 СК України\~при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч 5\~ст. 19 СК України\~орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Зі змісту позовних вимог, як із пояснень сторін наданих в судовому засіданні, вбачається, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх неповнолітніх дітей, оскільки вони обоє погоджуються на проживання дітей з батьком. В той же час, за відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) судом. Доводи позивача про те, що відсутність спору про визначення місця проживання дітей не звільняє суд від обов`язку констатувати питання з ким залишаються проживати неповнолітні діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їхнє місце проживання, не заслуговують на увагу, оскільки положеннями СК України не передбачено такого обов`язку суду, а у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 200/952/18, на яку посилається позивач в позовній заяві, зазначено про право суду за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Разом з тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). За відсутності спору між сторонами щодо залишення неповнолітніх дітей проживати разом з батьком, таке право позивача не може бути захищене в судовому порядку. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині залишення дітей [PERSON] та [PERSON] на проживання з батьком не підлягають задоволенню. Судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: partial