Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Приватне акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 117467,00 грн., покликаючись на те, що 05.04.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №Z03.226.71780, згідно якого остання отримала кредит у сумі 100000,00 грн. з оплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5% річних. Однак, відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором кредиту, внаслідок чого станом на 06.08.2018 року утворилась заборгованість в розмірі 117467,00 грн. Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2018 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Ідея Банк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 117467 грн. 00 коп., а також судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.06.2023 року, скасовано заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі №461/6797/18 за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 13.09.2023 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також, відповідач стверджує, що договір укладений між нею та позивачем порушує її права, як споживача, виходячи з положень ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки договір містить умову про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту банком, але включення такої умови у текст договору суперечить вимогам Закону, так як банк не має права встановлювати платежі за послуги, які банк здійснює на власну користь. 20.09.2023 відповідачем подано зустрічну позовну заяву у якій остання просить: визнати недійсною з моменту укладення договору умову п. 1.4 кредитного договору Z03.226.71780 від 05.04.2016, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» за якою передбачено, що за обслуговування кредиту банком, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором; виключити комісію з графіку щомісячних платежів за кредитним договором Z03.226.71780 від 05.04.2016, що міститься у пункті 6.1 кредитного договору Z03.226.71780 від 05.04.2016, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк»; визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.6.1 кредитного договору Z03.226.71780 від 05.04.2016, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» ? «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» в частині визначеної в даному графіку, що підлягає до сплати; зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору Z03.226.71780 від 05.04.2016 платежів, зарахувавши сплачену позивачем в сумі цих платежів з погашення заборгованості комісію (плату за обслуговування кредитної заборгованості) в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору Z03.226.71780 від 05.04.2016. Обґрунтовуючи зустрічний позов, відповідач покликається на наступне. 05.04.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №Z03.226.71780 про надання споживчого кредиту. Предметом даного договору було надання банком позичальнику кредитних коштів. Таким чином, як зауважує відповідач, даний договір підпадає під регулювання відносин сторін ЗУ «Про захист прав споживачів». Як стверджує [PERSON] , аналіз норм ЗУ «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Ухвалою суду від 19.09.2023 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів. Об`єднано цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, в одне провадження. Змінено порядок здійснення провадження у справі та постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 11.10.2023 від АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. У відзиві представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Вказує, що якщо недійсність правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин є нікчемним, то позовна вимога про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину та зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості по кредитному договору не є належним способом захисту права чи інтересу особи. Ухвалою суду від 16.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення, а також довідками про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи. Суд враховує, що сторони обізнані про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, матеріали справи містять клопотання учасників про розгляд справи у їх відсутності, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Також, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 05.04.2016 між ПАТ «Ідея банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z03.226.71780, згідно умов якого останній надано кредит у розмірі 100000 грн. строком на 36 місяців зі сплатою 5 % річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.4 договору встановлено, що за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно п. 2.1. кредитного договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 5 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Платежі здійснюються на транзитний рахунок № [NUMBER] в банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за договором у такій послідовності: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових процентів та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1. цього договору; 6) погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення заборгованості за кредитом). Черговість погашення заборгованості, встановлена цим пунктом договору, може змінюватись за згодою сторін. Погашення простроченої заборгованості за цим договором (крім штрафних санкцій) здійснюється шляхом списання банком з транзитного рахунку суми простроченої заборгованості в день надходження грошових коштів на транзитний рахунок. Погашення іншої заборгованості здійснюється в терміни погашення заборгованості визначені графіком щомісячних платежів. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів», який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті, який був чинний до 10 червня 2017 року). 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закон України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Згідно абз. 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. За наведених підстав, незаконною є встановлення винагороди за обслуговування кредиту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 (провадження № 61-21827св18). З огляду на наведені обставини та підстави, суд приходить до висновку про нікчемність пункту 1.4 кредитного договору і доводи АТ «Ідея Банк» викладені у відзиві цього висновку не спростовують. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, суд вважає незаконним встановлення у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позичальника, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання п. 1.4 договору № Z03. Z03.226.71780 від 05.04.2016 недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже, суд погоджується з доводами представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) щодо того, що кошти сплачені [PERSON] на погашення кредитного договору та зараховані банком як оплату за обслуговування кредиту, слід зарахувати в рахунок оплати боргу за тілом кредиту. Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) про виключення комісію з графіку щомісячних платежів за кредитним договором Z03.226.71780 від 05.04.2016, що міститься у пункті 6.1 кредитного договору Z03.226.71780 від 05.04.2016, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» та визнання недійсною з моменту укладення договору умову п.6.1 кредитного договору Z03.226.71780 від 05.04.2016, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» ? «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» в частині визначеної в даному графіку, що підлягає до сплати, слід зазначити наступне. Суд вважає, що у даному випадку достатнім для відновлення порушеного права [PERSON] буде зобов`язання АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за договором кредиту №Z03.226.71780 від 05 квітня 2016 року, з часу його укладення та зарахувати вже сплачені позичальником кошти, що були спрямовані АТ «Ідея Банк» на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості у рахунок погашення загальної заборгованості по договору кредиту №Z03.226.71780 від 05 квітня 2016 року, оскільки, як вбачається з п. 2.1. даного кредитного договору, до такої комісії входить не лише плата за обслуговування кредитної заборгованості. Оцінюючи доводи представника АТ «Ідея Банк» викладені у відзиві, то слід зазначити наступне. Оскільки судом було встановлено незаконність встановлення плати за обслуговування кредиту, то [PERSON] вправі звернутися до суду з вимогою про здійснення перерахунку коштів, що у даному випадку є належним способом захисту права. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Разом з тим, факт укладення кредитного договору та отримання коштів [PERSON] знайшов своє підтвердження в процесі судового розгляду. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення іншої частини заявлених банком у позові вимог. Виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд прийшов до висновку, що первісний позов Приватного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічний позов [PERSON] до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів, кожен окремо, підлягають до часткового задоволення. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, врахувавши наведені вище обставини справи, оскільки суд прийшов до висновку, що позов Приватного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором підлягає до часткового задоволення, то з останньої на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 1558 грн. 15 коп. Що стосується зустрічної позовної заяви, то згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору. Отже, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір». Таким чином, оскільки судом задоволено дві заявлені позовні вимоги, то з Акціонерного товариства «Ідея Банк» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2147 грн. 20 коп.

Outcome: partial