Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

15 березня 2023 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про визнання [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім, зазначивши в обґрунтування заяви, що [PERSON] є її сином відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис: 3697, зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , у 2018 році покинув свій дім, нікого не повідомивши про місце свого прямування та про час повернення, залишивши свої документи вдома, а саме: паспорт громадянина України серії [NUMBER] та реєстраційний номер облікової картки платника податків. Заявниця зазначає, що з моменту залишення [PERSON] свого будинку зв`язок з ним втрачено, останній жодного разу не зателефонував, не написав листа, не повідомив іншим способом про місце свого перебування, у зв`язку з чим [PERSON] 01.10.2018 року звернулася із заявою про розшук особи до Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області, що зареєстрована за № 39627. За фактом проведеної перевірки встановити фактичне місцезнаходження [PERSON] не виявилося можливим. Оскільки син заявниці протягом п`яти років не з`являється за місцем своєї реєстрації, його місце перебування невідоме, [PERSON] звернулася до суду на підставі положень ст.ст. 43, 305-306 ЦПК України з вимогою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Ухвалою суду від 22 травня 2023 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Харківське районне управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області, про визнання [PERSON] безвісно відсутнім. Постановлено проводити розгляд справи в порядку окремого провадження. Ухвалою суду від 22 червня 2023 року задоволено клопотання [PERSON] про залучення в якості заінтересованої особи Департамент реєстрації Харківської міської ради та постановлено викликати в судове засідання для допиту свідка [PERSON] . 09 червня 2023 року [PERSON] подано клопотання про долучення доказів, в якій остання долучила до матеріалів справи оригінал відповіді на адвокатський запит її представника адвоката Лебединської І.С., про інформацію з останнього місця роботи [PERSON] АТ «Трест Житлобуд-1», в якому він працював на посаді муляра 4 розряду, також зазначено, що останній робочий день у [PERSON] був 28 квітня 2018 року, за трудовою книжкою не звертався, у зв`язку з чим трудова книжка [PERSON] на теперішній час знаходиться на зберіганні в АТ «Трест Житлобуд-1». 03 жовтня 2023 року [PERSON] подано клопотання про долучення доказів, а саме: копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023221200001315 від 06 червня 2023 року за ч. 1 ст. 115 КК України, відомості про що внесені за заявою [PERSON] , іншої інформації про хід кримінального провадження не надано. У судовому засіданні [PERSON] заяву підтримала, надала пояснення аналогічні викладені в ній, просила суд визнати [PERSON] безвісно відсутнім. Адвокат Лебединська І.С. підтримала позицію свого довірителя. Свідок [PERSON] під час допиту повідомив, що востаннє бачив [PERSON] влітку 2018 року, працював нетривалий час разом з ним, пам`ятає, що впродовж 2016-2017 років [PERSON] декілька разів відвідував психіатричну лікарню через проблеми з алкоголем. Представник заінтересованої особи Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області про дату, час та місце судового розгляду повідомлений своєчасно та належним чином, до суду не прибув, причини неявки суду не повідомив. Представник заінтересованої особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради про дату, час та місце судового розгляду повідомлений своєчасно та належним чином, до суду не прибув, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд, вислухавши пояснення заявниці, її представника, показання свідка, допитаного в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] безвісно відсутнім, підлягають задоволенню, з наступних підстав. Місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , є сином заявниці відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис: 3697, у 2018 році покинув свій дім, нікого не повідомивши про місце свого прямування та про час повернення, залишивши свої документи вдома, а саме: паспорт громадянина України серії [NUMBER] та реєстраційний номер облікової картки платника податків. Судом взято до відома, що з моменту залишення [PERSON] свого будинку зв`язок з ним втрачено, останній жодного разу не зателефонував, не написав листа, не повідомив іншим способом про місце свого перебування, у зв`язку з чим [PERSON] 01.10.2018 року звернулася із заявою про розшук особи до Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області, що зареєстрована за № 39627. За фактом проведеної перевірки встановити фактичне місцезнаходження [PERSON] не виявилося можливим. Суд вбачає з відповіді на адвокатський запит представника заявниці адвоката Лебединської І.С., про інформацію з останнього місця роботи [PERSON] АТ «Трест Житлобуд-1», що останній працював на посаді муляра 4 розряду, а також, що останній робочий день у [PERSON] був 28 квітня 2018 року, за трудовою книжкою не звертався, у зв`язку з чим трудова книжка [PERSON] на теперішній час знаходиться на зберіганні в АТ «Трест Житлобуд-1». Крім того, судом взято до уваги показання свідка [PERSON] , надані ним в судовому засіданні, відповідно до яких останній заначив, що востаннє бачив [PERSON] влітку 2018 року, працював нетривалий час разом з ним, пам`ятає, що впродовж 2016-2017 років [PERSON] декілька разів відвідував психіатричну лікарню через проблеми з алкоголем. Відомостей про результати та про хід досудового розслідування в кримінальному провадженні, відкритому на підставі [PERSON] 07.06.2018 року за №\~12023221200001315 за ч. 1 ст. 115 КК України суду не надано. У частині третій статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Частиною 1 статті 43 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Відповідно до імперативних положень ч. 5 та ч. 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, про розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою. Так, 22 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження № 61-34068св18 (ЄДРСРУ № 78044509) підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі №225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Також, належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц, провадження №61-4241св18 (ЄДРСРУ №72641734). Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України, у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. Відповідно до ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Судом з`ясовано, що заявнику необхідно визнання [PERSON] безвісно відсутнім для отримання соціальної допомоги дітям, позбавленим батьківського піклування. Таким чином, враховуючи відсутність відомостей протягом п`яти років за місцем останнього відомого місця проживання [PERSON] , суд доходить висновку про обґрунтованість вимог заявника та наявність підстав для визнання [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім, оскільки факт зникнення останнього підтверджується доказами, що не викликають сумнівів у своїй допустимості та достовірності, які суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не спростовуються, проте вважає за необхідне визнати [PERSON] безвісно відсутнім з 17 липня 2018 року. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або відомостей про місцеперебування цієї особи суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою або оголосив її померлою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або іншою заінтересованою особою в порядку ст. 309 ЦПК України. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі наведеного,

Outcome: approved