Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

08.09.2022 до Томаківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій останній просить суд стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на відшкодування моральної шкоди 1500000,00 гри. (один мільйон п`ятсот тисяч гривень). Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що Національним агентством було складено протокол від 23.09.2020 № 30/207 про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення. В подальшому, постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито за відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Внаслідок безпідставного складання протоколу про адміністративне правопорушення та його направлення в суд, [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка виразилась у порушеннях життєвих планів, усталеного способу життя. Одночасно позивачу були завдані страждання у вигляді психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими. Спокій позивача був порушений і він втратив сон. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей за для їх подолання, у зв`язку, з тим, що позивач втратив спокій, став дратівливим. Вказане в сукупності послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом з метою відшкодування шкоди. Ухвалою Томаківського районного суду м. Дніпропетровської області від 09.09.2022 року справу направлено за підсудність Шевченківського районного суду м. Києва. 03.03.2023 до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю з Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді Ільєвій Т.Г. 08.03.2023, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою від 08.03.2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 24.03.2023 до суду надійшов Національного агентства з питань запобігання корупції на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. 20.04.2023 до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому представник з урахуванням викладених доводів просила задовольнити позовні вимоги. 14.04.2023 до суду надійшли заперечення Національного агентства з питань запобігання корупції на відповідь на відзив, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 01.05.2023 до суду надійшла відповідь Державної казначейської служби України на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог та провести розгляд у його відсутність. Ухвалою суду від 09.08.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Національного агентства з питань запобігання корупції, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади, та призначити справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача - Національного агентства з питань запобігання корупції просив відмовити у задоволенні позовних вимог внаслідок їх безпідставності та необґрунтованості. Представник відповідача Державної казначейської служби України та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що Національним агентством було складено протокол від 23.09.2020 № 30/207 про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику. Права та повноваження Національного агентства визначені статтями 11 та 12 Закону. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 12 Закону та Порядку проведення перевірок Національним агентством з питань запобігання корупції, затвердженого рішенням Національного агентства від 11.08.2016 №2,зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.09.2016 за № 1230/29360 (далі - Порядок), Національне агентство проводить перевірки організації роботи із запобігання і виявлення корупції, зокрема в державних органах. Повноваження Національного агентства визначені статтею 11 Закону. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 11 Закону до повноважень Національного агентства належать здійснення в порядку, визначеному Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Так, відповідно до п. 6-1 ч. 1 ст. 11 Закону до повноважень Національного агентства належать здійснення моніторингу та контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб. Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень, відповідно до ст. 12 Закону, в тому числі, має право, отримувати заяви фізичних та юридичних осіб про порушення вимог цього Закону, проводити за власною ініціативою перевірку можливих фактів порушення його вимог, складати протоколи про адміністративні правопорушення, віднесені законом до компетенції Національного агентства, застосовувати передбачені законом заходи забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення. У разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду в порядку, визначеному Національним агентством (ч. 7 ст. 12 Закону). Під час виконання покладених на Національне агентство повноважень було встановлено, що [PERSON] , будучи начальником управління персоналу Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України, не повідомив свого безпосереднього керівника про реальний конфлікт інтересів, який виник у останнього, у зв`язку з отриманням на виконання листа Міністерства юстиції України від 16.10.2019 № 2993/к, відповідно до якого скорочувалась одна з посад старшого інспектора, яку, зокрема, обіймала дружина позивача. Вказані дії [PERSON] були розцінені, як порушення вимог ст. 28 Закону щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів та, як наслідок, вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, ст. 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Враховуючи зазначене, уповноваженою особою Національного агентства було складено стосовно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення від 23.09.2020 № 30/207, який відповідно до абз. 1 ч. 7 ст. 12 Закону, приписів КУпАП направлено до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська для його подальшого розгляду. Так, Національне агентство не є органом, до повноважень якого належить встановлення наявності умислу чи вини як складової суб`єктивної сторони злочину в діях суб`єкта декларування при заповненні декларації. Національне агентство є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, має превентивні функції, зокрема щодо здійснення в порядку, визначеному Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. З огляду на приписи Закону, Національне агентство зобов`язане реагувати на всі прояви можливого порушення посадовими особами вимог антикорупційного законодавства, що охоплює і заборону прийняття рішень та вчинення дій в умовах конфлікту інтересів. При цьому, посадові особи вступаючи на публічну службу фактично погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, що проявляється більш ретельним моніторингом виконання ними посадових обов`язків та прийняття рішень. Крім того, згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Для реалізації, в тому числі, вказаного положення в ст. 268 КУпАП закріплено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, така особа має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Вказане свідчить, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не створює жодних імперативних зобов`язань чи обмежень у вигляді негативних наслідків. Особа, на етапі розгляду такого протоколу судом, може подавати пояснення та докази в обґрунтування своєї позиції, на підставі яких справу може бути закрито. Відтак, в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, особа, використовуючи законодавчо закріплені правові механізми, не позбавлена можливості нівелювати факт складення протоколу. Водночас, необхідність вчинення таких дій, не може ототожнюватися з негативними наслідками, що завдали особі моральної шкоди, з огляду на суть протоколу про адміністративне правопорушення, адже він не є документом що безапеляційно тягне за собою накладення адміністративного стягнення. Таким документом, в даному випадку, може бути виключно постанова відповідного суду. Разом з тим, постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2021 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито за відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Так, факт закриття провадження у вищевказаній справі жодним чином не свідчить про протиправність дій Національного агентства. Доказів, які б вказували на те, що внаслідок складення НАЗК протоколу про адміністративне правопорушення було завдано шкоду правам та інтересам позивача матеріали справи не містять. Протокол про адміністративні правопорушення, складений Національним агентством, як вже було вказано, не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин або породжує права і обов`язки для Позивача, він не тягне за собою безпосередньо виникнення для особи, щодо якої він складений, будь-яких правових наслідків, так як до адміністративної відповідальності дану особу може притягнути лише суд шляхом прийняття відповідної постанови. Тобто, питання розгляду та надання оцінки всім доказам, в тому числі і самому протоколу про адміністративне правопорушення, здійснюється під час розгляду питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Отже, твердження сторони позивача щодо вини посадових осіб Національного агентства, а також щодо протиправності рішень та дій Національного агентства є необґрунтованими, оскільки, не визнані судом такими, а також не підтверджуються жодними доказами наданими у справі. Відповідно до частини першої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Проте, яке саме цивільне право [PERSON] було порушено, у зв`язку із виконанням уповноваженою особою Національного агентства визначених Законом повноважень щодо складання адміністративного протоколу за ознаками виявленого адміністративного правопорушення у позові не зазначено. Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади, органу влади Автономно! Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною третьою статті 260 КУпАП передбачене відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним застосуванням заходів забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення, що проводиться в порядку, встановленому законом. Слід зазначити, що заходи забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення стосовно [PERSON] не застосовувались. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"). Відповідно до статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема, має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Отже, оплата гонорару адвокату за домовленістю про надання правової допомоги має договірний характер, який спрямований на реалізацію безпосереднього волевиявлення суб`єкта щодо реалізації законного права. Таким чином, гонорар адвоката за договором правової допомоги не є шкодою, загальні положення про відшкодування якої визначені у параграфі 1 глави 82 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Так, як уже встановлено судом, що постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2021 при розгляді справи № 932/12259/20 про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] , не встановлено неправомірність дій уповноваженої особи Національного агентства, що склала протокол про адміністративне правопорушення, як і не встановлено те, що протокол про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] складено з порушенням вимог Конституції і законів України та/або є таким, що заподіяв майнову шкоду. У зв`язку з цим позовні вимоги позивача необґрунтовані, а дії Національного агентства є правомірними та здійснені у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано. Окрім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У абз. 2 п. 5 цієї постанови судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі № 925/1196/18 та від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 міститься правовий висновок, що ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Тобто, у разі заявлення про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У постанові від 21.10.2020 року у справі № 312/262/18 Верховний Суд зазначив, що встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Крім того, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, що зумовлює порушення прав людини, є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання. Разом з тим, у позовній заяві [PERSON] жодним чином не обґрунтував визначений ним розмір моральної шкоди в сумі 1 500 000,00 грн, не надав суду відповідного розрахунку, а лише вказав що саме в такому розмірі він оцінює завдану моральну шкоду, не зазначивши при цьому з яких міркувань він виходив, та якими доказами це підтверджується. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] , в переважній більшості, посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). [PERSON] трактує дії працівника Національного агентства щодо складення відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення як незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності в контексті положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР, в якому вказано що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, в тому числі, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Вказане, на думку позивача, з урахуванням положень ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону № 266/94-ВР є підставою для стягнення на його користь заявленої суми моральної шкоди. Водночас, складення протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про притягнення особи до адміністративної відповідальності, а положення Закону № 266/94-ВР не врегульовують спірні правовідносини, тому вони не можуть бути застосовані під час розгляду вказаної справи, що безпосередньо підтверджується наступним. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (зі змінами) зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України). Безпосередньо у ст. 1 Закону № 266/94-ВР визначено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Таким чином, як було вказано, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Отже, із вищевикладених норм чинного законодавства чітко вбачається, що положення Закону № 266/94-ВР, на підставі якого [PERSON] просить суд стягнути моральну шкоду, застосовуються виключно у випадках, якщо шкоду завдано посадовими чи службовими особами органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду саме внаслідок вчинення дій, передбачених у ст. 1 Закону № 266/94-ВР. Тобто, положення цього Закону характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та способами її заподіяння. Водночас, спірні правовідносини у вказаній справі виникли внаслідок складення Національним агентством, як центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, відносно Позивача протоколу про адміністративне правопорушення. При цьому, відносно Позивача ні Національним агентством, ні жодним іншим державним органом не вчинялося дій, визначених у ст. 1 Закону № 266/94-ВР. Отже, враховуючи, що Національне агентство не є органом досудового розслідування та не здійснює оперативно-розшукову діяльність, сфера дії Закону № 266/94-ВР жодним чином не поширюється на даний цивільний спір. Безпідставними є посилання позивача на положення Закону України «Про Національну поліцію» щодо визначення правового статусу Національної поліції України, оскільки даний закон жодним чином не регулює діяльність Національного агентства, а правові статуси та обсяг повноважень цих двох органів є кардинально різними. З огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням того, що сам факт скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття цієї справи не є доказом заподіяння позивачу шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки рішення, яким скасовано зазначену постанову, безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності; позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою, а також того, що його негативні емоції досягли рівня страждання або приниження, які заподіяли моральну шкоду, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed