Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 7410100000:02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , особистою приватною власністю спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що [INFO] помер колишній чоловік позивача [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями покійного є спільні з позивачем неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які прийняли спадщину у встановлений законом строк, подавши відповідні заяви до приватного нотаріуса. Проте, вони не можуть оформити спадщину після смерті батька, оскільки вказана земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і його колишньої дружини відповідача по справі [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 червня 2003 року, хоча фактично припинили шлюбні відносини ще у 2002 році. Відповідач у встановлений строк відзив на позов не подала. 18 вересня 2023 року представник відповідача адвокат Кашуба М.О. подав до суду заяву, в якій просив застосувати до спірних відносин строки позовної давності. Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради направило до суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника та просило прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням інтересів дітей. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строків позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Також, представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що норми Кодексу законів про шлюб та сім`ю не містили положення про особисте майно одного із подружжя, а тому позивачем не вірно обрано підстави позову згідно ст. 57 Сімейного кодексу України, так як земельна ділянка придбана 16 квітня 2003 року, а тому правовідносини мають регулюватися нормами КЗпШС. Заслухавши пояснення сторін, допитавши у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, а також матеріали цивільної справи № 750/9278/21, суд встановив наступне. [PERSON] (нині [PERSON] ) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.1998, який рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003 розірвано. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 25.06.2003, розірвання шлюбу зареєстровано в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу за № 686 (а.с. 13). 20 січня 2007 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 20.01.2007, актовий запис № 62. Вказаний шлюб розірвано згідно рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.06.2021 (а.с. 55 на звороті). Від даного\~шлюбу у\~подружжя народилося\~двоє неповнолітніх\~дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6, 7). У серпні 2021 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, де, зокрема, ставила питання про визнання спільною сумісною власністю подружжя будівельних матеріалів, використаних при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та їх поділ. В свою чергу [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначав, що 10 лютого 2003 року він взяв у борг у своєї матері 15000 доларів США, за які 16 квітня 2003 року придбав земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 7410100000:02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження цих доводів [PERSON] надав до зустрічної позовної заяви ксерокопію розписки від 10 лютого 2003 року (а.с. 10). Оригіналу цієї розписки немає ні у справі № 750/10007/23, ні у справі № 750/9248/21. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.03.2022 (а.с. 8). Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2022 року провадження по справі № 750/9248/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя зупинено до залучення у справі правонаступника. На час розгляду даної справи, провадження у справі № 750/9248/21 не поновлено. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 7410100000:02:046:5101, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала покійному на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 171605 від 21.04.2003 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2003 (а.с. 11, 12). Як вбачається з копії спадкової справи, наданої на запит суду, спадкоємцями за законом першої черги, які у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини, є неповнолітні діти спадкодавця: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6, 7). Як пояснила у судовому засіданні представник позивача, спадкоємці не можуть оформити спадщину після смерті батька, оскільки спірна земельна ділянка вважається спільною сумісною власністю спадкодавця і його колишньої дружини відповідача по справі [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі до 25 червня 2003 року, хоча фактично припинили шлюбні відносини ще у 2002 році. Як вбачається з копії рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003, наданого на запит суду, [PERSON] пред`явила позов про розірвання шлюбу із [PERSON] , мотивуючи його тим, що сімейні відносини подружжя припинило ще у грудні 2002 року через подружню зраду. Суд, приймаючи рішення про розірвання шлюбу встановив, що сімейні відносини подружжя [PERSON] та [PERSON] припинило в грудні 2002 року, поновити їх сторони не бажають. Сторони тривалий час не проживають однією сім`єю. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факт припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства між [PERSON] та [PERSON] ще в грудні 2002 року, встановлений рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року, а тому не підлягає доказуванню. Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що із [PERSON] [PERSON] не проживав із січня 2003 року. Його дружина не брала участі у придбанні земельної ділянки, так як вони проживали окремо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він товаришував із [PERSON] , разом служили у військовій частині. Свідку відомо, що [PERSON] проживав з дружиною [PERSON] у селі Киїнка Чернігівського р-ну, але наприкінці 2002 року вона попросила його піти. [PERSON] переїхав з речами до будинку свідка і проживав у ньому з січня по березень 2003 року включно. Поруч з місцем проживання свідка продавалася спірна земельна ділянка, яку [PERSON] придбав у квітні 2003 року. [PERSON] ніякого відношення до купівлі ділянки не мала. Будинок на спірній земельній ділянці будував [PERSON] разом з другою дружиною [PERSON] , з якою у подальшому зареєстрував шлюб. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Таку правову позицію зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. Вказане вище положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Матеріалами справи доведено та підтверджується рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2003 року у справі № 2-118/2003, що подружжя [PERSON] та [PERSON] припинило спільне проживання в грудні 2002 року, а отже спірна земельна ділянка придбана [PERSON] у квітні 2003 року під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, а тому доводи представника відповідача про те, що спірна земельна дільнка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя спростовуються наявними у справі доказами. Щодо клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72\~СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19). Оскільки в даному випадку позов заявлено не про поділ майна подружжя, а про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця з метою оформлення успадкованого спадкоємцями майна, а тому строк позовної давності у даному випадку не пропущено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки спадкоємцями після смерті [PERSON] є його неповнолітні діти, яким не видано свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку через те, що на час її придбання спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, але наявними у справі доказами доведено, що [PERSON] придбав спірну земельну ділянку під час роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу у грудні 2002 року, як це встановлено у рішенні Чернігівського районного\~суду Чернігівської\~області від\~12\~травня 2003\~року у\~справі №\~2-118/2003,\~а тому,\~з метою\~захисту прав\~спадкоємців, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved