Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь вартість матеріального забезпечення на випадок безробіття у розмірі 723грн. 65 коп. та сплачений судовий збір. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідач звернулася до Харківського міського центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні, після чого 29.04.2020 року відповідачу наданий статус безробітного відповідно до\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», призначена виплата допомоги по безробіттю у розмірі встановленому законодавством та виплачена допомога по безробіттю за період з 30.04.2020 по 27.07.2020 у сумі 2904,30грн. Станом на час реєстрації в центрі зайнятості документів на підтвердження факту зайнятості відповідач не надавав. Однак, у подальшому позивачем встановлене приховання відповідачем факту працевлаштування з 23.05.2020 року до ФО-П [PERSON] . Харківським міським центром зайнятості проведено перевірку обґрунтованості виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття, за результатом якої складено акт розслідування №155 від 28.07.2020 року. В результаті наданих документів ФО-П [PERSON] , [PERSON] з 23.05.2020 прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів. Наказом директора Харківського міського центру зайнятості №344 від 30.07.2020 встановлена необхідність повернення відповідачем безпідставної виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття у розмірі 823,65грн. Станом на час звернення до суду з позовною заявою відповідач кошти не повернула. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 липня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в\~судове засідання\~не з`явилася,\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялась\~належним чином,\~причини неявки\~суду невідомі. Копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позову та долучених до нього документів, направлялися відповідачеві за місцем реєстрації. Відповідачем в установлений ч. 7 ст.\~178\~ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.. Відзив на позов відповідачем у встановлений строк не надано. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.04.2020 [PERSON] звернулася до позивача з заявою за сприянням у працевлаштуванні, де згідно поданої заяви, їй було надано статус безробітного, з призначенням допомоги по безробіттю та відповідно до Закону України «Про зайнятість населення загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» призначена допомога по безробіттю з 30.04.2020 по 24.04.2021, у розмірі встановленому законодавством. Відповідно до Порядку розслідування страхових випадків та виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики №\~60/62\~від 13.02.2009 року, Постанови правління Пенсійного фонду України 13.02.2009 № 7-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.03.2009 за №232/16248, розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час реєстрації та протягом перебування на обліку як безробітного. Перевірка достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітного та виплати йому матеріального забезпечення, проводиться центрами зайнятості шляхом звіряння наданої особою інформації з відомостями, наявними в Державній податковій адміністрації України, Пенсійному фонді України, у державних реєстраторів. Відповідно до копії наказу ФО-П [PERSON] № 08 від 22 травня 2020 року, [PERSON] з 23.05.2020 прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів.. Під час перебування на обліку та отримання допомоги по безробіттю в центрі зайнятості, ніяких документів щодо перебування в трудових відносинах відповідач не надала. В заяві про надання статусу безробітного своїм підписом підтвердила, що трудовою діяльністю не займається та доходів не отримує. Також, підтвердив своїм підписом, що з правами та обов`язками безробітного ознайомлена та несе повну відповідальність за достовірність поданих даних та відомостей. Директором Харківського міського центру зайнятості винесено наказ № 344 від 30.07.2020, яким вирішено вжити заходів по поверненню коштів, виплачених [PERSON] як допомогу по безробіттю в сумі 823,65 грн. 31.07.2020 року на адресу відповідача позивачем направлено лист претензію про повернення коштів № ХМЦЗ-02-8008 щодо повернення виплачених коштів по безробіттю за період з 23.05.2020 по 16.06.2020 суму в розмірі 823,65 грн. Проте, на час звернення до суду, 29.10.2020 відповідачем було повернуто 100грн., залишок в розмірі 725,65грн. повернуто не було. Згідно з п. 2 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробітним визнається особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Відповідно до п.3\~ст.3 Закону України «Про зайнятість населення»\~- зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом. Відповідно до п.4 ч.2\~ст.44 Закону України «Про зайнятість населення»\~зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій\~статті 45 цього Закону. Відповідно до п.1 ч. 1\~ст.45 Закону України «Про зайнятість населення»\~реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі зайнятості особи. Відповідно до ч. 3\~ст.44 Закону України «Про зайнятість населення»\~відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. За таких обставин, [PERSON] в період перебування на обліку в центрі зайнятості та отримання допомоги по безробіттю відносилася до категорії зайнятого населення, відповідно до норм ст.4 Закону України «Про зайнятість населення»\~та після працевлаштування на роботу повинна була повідомити Харківський міський центр зайнятості про обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг, а саме, допомоги по безробіттю, однак, про те, що вона працевлаштувався на роботу не повідомила Центр, чим порушила вимоги чинного законодавства та отримувала безпідставно матеріальну допомогу на випадок безробіття у сумі 823 грн. 65 коп. Згідно з ч. 3\~ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», передбачено стягнення суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до частини 1статті 1212ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У статті 1215\~ЦК України передбачено загальне правило,коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15 (провадження №14-445цс18) викладено правовий висновок, що у статті 1215\~ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Розмір матеріального забезпечення, яке підлягає поверненню з урахуванням часткової сплати, складає 723,65 грн. Матеріали справи не містять даних щодо повернення відповідачем у добровільному порядку вказаної суми. Враховуючи викладене, безпідставно виплачена допомога по безробіттю підлягає примусовому стягненню з відповідача, оскільки остання безпідставно отримувала допомогу по безробіттю та в добровільному порядку не повернула отримані кошти. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та стягує з відповідача на користь Харківського міського центру зайнятості вартість матеріального забезпечення на випадок безробіття в сумі 723 грн. 65 коп. У відповідності до п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved