Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-02 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, в якому просить: - встановити факт не проживання [PERSON] , [INFO] , разом з спадкодавцем [PERSON] , що помер [INFO] , в період з 2002 року і до моменту його смерті за адресою: [ADDRESS] ; - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , що помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві представник позивача [PERSON] адвокат Пілігрім П.О. зазначив, що [INFO] , у виці 81 років помер батько [PERSON] [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,7926 га, з кадастровим номером 6323383500:07:000:0026, яка розташована в с. Миколо-Комишувата, Красноградського району, Харківської області. Окрім позивача, спадкоємцем першої черги також є син померлого [PERSON] . Разом із позивачем, до нотаріуса також звернулись мати позивачки (дружина спадкодавця) та сестра позивачки (дочка спадкодавця), у зв`язку із чим заведено спадкову справу за №125/2021 проте, останні відмовилися від спадщини на користь позивача. Приватним нотаріусом Ковтун О.Л. 06.12.2021 року видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на частки вказаного спадкового майна. Другим спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є його син [PERSON] , який на час відкриття спадщини був зареєстрований разом із спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із чим позивач отримала свідоцтво про право на спадщину лише на 3/4 частини земельної ділянки. Вважає, що реєстрація відповідача за місцем проживання спадкодавця не є свідченням прийняття спадщини, оскільки останній з жовтня 2002 року не проживає за вказаною адресою, місце його проживання невідоме, в результаті обстеження домоволодіння, особистих речей [PERSON] не виявлено. Сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, що спадщина прийнята відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідач не проживав зі спадкодавцем на час його смерті, заяви про прийняття спадщини не подавав, а отже, не може вважатися такою особою, що прийняла спадщину. Враховуючи викладене, просив встановити факт не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини та визнати його таким, що не прийняв спадщину після смерті батька. Рух справи в суді. Ухвалою судді від 19.06.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та ухвалою суду від 04.10.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від представника позивача по справі [PERSON] адвоката Пілігріма П.О. 30.10.2023 року до суду надійшла письмова заява в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Так як відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, не подав відзиву, згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Позиція суду. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини, встановлені судом. [INFO] , у виці 81 років помер батько позивача [PERSON] [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,7926 га, з кадастровим номером 6323383500:07:000:0026, яка розташована в с. Миколо-Комишувата, Красноградського району, Харківської області. Окрім позивача, спадкоємцем першої черги також є син померлого [PERSON] , який є відповідачем по справі. Разом із позивачем по справі [PERSON] , до нотаріуса також звернулись мати позивачки [PERSON] (дружина спадкодавця) та сестра позивачки [PERSON] (дочка спадкодавця), у зв`язку із чим заведено спадкову справу за №125/2021 проте, останні відмовилися від спадщини на користь позивача. Приватним нотаріусом Ковтун О.Л. 06.12.2021 року видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на частки вказаного спадкового майна. Позивач [PERSON] 04.05.2023 року звернулась до приватного нотаріуса Ковтун Л.О. із заявою про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] на земельну ділянку, з урахуванням частки, яка належить сину спадкодавця, оскільки відповідач на день смерті спадкодавця фактично не проживав із померлим батьком. Приватний нотаріус Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Ковтун Л.О. постановою від 04.05.2023 року відмовила у вчиненні нотаріальних дій видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину зі змінами на земельну ділянку, місце розташування: Харківська область, Красноградський район, Миколо-Комишуватська сільська рада, площею 4,7926 га, кадастровий номер 6323383500:07:000:0026, оскільки крім дочки спадкодавця [PERSON] , спадкоємцем, який прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що встановлює автоматичне прийняття спадщини, є син спадкодавця [PERSON] , якому залишилася не видана частка у праві власності на земельну ділянку. Згідно з підпунктом 3.20 пункту 3 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Заяви про відмову від спадщини від [PERSON] не надходило, отже він вважається таким, що прийняв спадщину. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого у статті 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді неприйняття спадщини чи втрати права на спадщину. Відповідно до пункту 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (надалі Порядок) при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття (п.п. 3.1 Порядку). Відповідно до п.п. 3.19, 3.20 Порядку спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Так, зокрема, у підпункті 4.10 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вказано, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Згідно з підпунктом 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Таким чином, саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». У такому випадку спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину. Факт реєстрації відповідача [PERSON] разом із спадкодавцем підтверджується постановою приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій [PERSON] від 04.05.2023 року та Актом старости Миколо-Комишуватського старостинського округу від 19.01.2022 року, зокрема яким встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, з часу відкриття спадщини пройшло більше шести місяців, і протягом цього строку від [PERSON] не надходило заяв про відмову у прийнятті спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . З відповідним позовом до суду, що [PERSON] не визнавала за [PERSON] право на спадщину протягом строку на прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , позивач не зверталась. Таким чином, [PERSON] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] в силу правил частини третьої статті 1268 ЦК України, прийняв 1/4 частину спадщини, а реєстрація місця проживання, є достатньою обставиною для визнання спадкоємця таким, який прийняв спадщину за правилами частини третьої статті 1268 ЦК України. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц. У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 360/2312/16-ц (провадження № 61-5221св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що саме реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про «автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини». При цьому зазначено, що спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця, і нотаріус буде вважати цього спадкоємця таким, що прийняв спадщину. Фактичне місце проживання відповідача не має правового значення у цій справі, з огляду на зміст позовних вимог, а тому акт про встановлення факту не проживання [PERSON] , складений старостою Миколо-Комишуватського старостинського округу про непроживання відповідача зі спадкодавцем не змінюють висновки суду. У позові позивач зазначає, що [PERSON] не проживає разом з батьком за місцем реєстрації з 2002 року, проте з цього періоду не ставилось питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Суд враховує, що [PERSON] в установленому законом порядку не відмовлявся від спадщини протягом шести місяців після смерті спадкодавця. Він на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, як спадкоємиця першої черги і звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не є обов`язковим. Також судом встановлено, що метою позову є збільшення частки спадкового майна позивача і фактичне позбавлення спадщини іншого спадкоємця першої черги, проте таких вимог заявлено не було. Крім того, вимога про встановлення факту постійного не проживання зі спадкодавцем не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України. Вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога. Вимог про визнання права власності на всю земельну ділянку у порядку спадкування за законом, як за єдиним спадкоємцем, позивач не заявляв. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року, у справі № 592/7860/17. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат. За викладених обставин суд повністю відмовляє в задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та відносить їх за рахунок позивача. На підставі викладеного відповідно ст.ст. 1261, 1296,1297 ЦК України та

Outcome: dismissed