Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона 24.11.2005р. набула у власність будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] за договором купівлі-продажу. В даному будинковолодінні позивач проживає з 2005 року. На теперішній час виникло питання реалізації прав власника щодо розпорядження майном, однак реалізувати це позивач немає змоги, оскільки земельна ділянка, на якій розташований будинок, їй не належить. Для оформлення права власності на земельну ділянку, позивач звернулася до Крупецької сільської ради з заявою про реєстрацію за нею права власності у відповідності до вимог ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, однак отримала відмову. Натомість їй було повідомлено, що земельна ділянка, на якій розташований будинок позивача, належав [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія РВ №01755 від 27.08.2000р., а згодом на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2000р. право власності на земельну ділянку перейшло до [PERSON] , яка вже виготовила на своє ім`я державний акт на право приватної власності на землю серія РВ №01780 від 05.09.2000р. З договору купівлі-продажу від 24.11.2005р. слідує, що попередня власниця будинку [PERSON] також придбала будинок на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2001р. №302, однак у її власності земельна ділянка не перебувала. Позивач вважає, що оскільки на підставі ч.1 ст. 377 ЦК України та ч.1 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок), одночасно переходить право приватної власності, право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника, вона є такою, що набула право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, суд розглянув справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Додь Н.В. (а.с. 9-12). Відповідно до вказаного договору продавцем була [PERSON] , а покупцем [PERSON] . В договорі зазначено, що будинковолодіння розташоване на приватизованій земельній ділянці (площа ділянки в договорі не зазначена). Земельна ділянка, яка розташована за адресою [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія РВ №01755 від 27.08.2000р. Підставою для надання земельної ділянки у приватну власність було рішення Михайлівської сільської ради №42 від 26.12.1997р. «Про приватизацію земельних ділянок». Площа земельної ділянки становить 0,55 га, в т.ч.: 0,25 га - на обслуговування житлового будинку і господарських будівель; 0,30 га - для ведення особистого підсобного господарства. Після смерті [PERSON] , спадкоємцем земельної ділянки відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.09.2000р. стала [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, [PERSON] було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серія РВ №01780 від 05.09.2000р., площею 0,55 га. Зазначене підтверджується відповіддю Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області за №11-09/1106 від 01.05.2023р. (а.с. 13), а також наданою на запит суду ГУ Держгеокадастру у Рівненській області копією державного акту на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] . Згідно відповіді Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області за №11-09/1854 від 24.07.2023р. на заяву [PERSON] про реєстрацію за нею права власності на земельну ділянку, було відмовлено, оскільки спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності, а тому сільська рада не є її розпорядником. Як встановлено судом, власник земельної ділянки [PERSON] померла у 2004 році. Після її смерті спадкова справа не заводилася, що підтверджується відповіддю Рівненського обласного державного нотаріального архіву за №699/01-24 від 05.09.2023р. Позивач та її представник вказують на те, що відповідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Та відповідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17. Однак, як встановлено з договору купівлі-продажу від 24.11.2005р. [PERSON] придбала у власність будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] . Будинковолодіння розташоване на приватизованій земельній ділянці, при цьому розмір ділянки не був зазначений. В той же час, земельна ділянка за спірною адресою вже була приватизована [PERSON] на підставі рішення Михайлівської сільської ради ще у грудні 1997р. У вересні 2000р. земельна ділянка перейшла у порядку спадкування [PERSON] . Тобто, на час купівлі-продажу будинковолодіння [PERSON] , земельна ділянка не належала на праві власності попередньому продавцю [PERSON] , а тому загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований в даному випадку не може бути застосований. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,55 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , позивач будь-яких доказів, які б підтверджували ту обставину, що [PERSON] являлася власником земельної ділянки на час продажу будинковолодіння за спірною адресою, або [PERSON] незаконно приватизувала земельну ділянку, загальною площею 0,55 га, суду не надала. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду підтвердження того, що її права якимось чином з боку відповідача порушені, та визнає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Судові витрати, в порядку ст. 141 ЦПК України, несе позивачка.

Outcome: dismissed