Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

25 серпня 2022 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - Одеської універсальної товарної біржі «Центр» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Мотивуючи свої\~позовні вимоги\~тим,\~що19\~грудня 1996\~року між\~членами Одеської\~універсальної товарної\~біржі «Центр»\~(далі\~-\~ОУТБ «Центр»):\~ [PERSON] ,\~який діяв\~від імені\~і в\~інтересах [PERSON] \~на підставі\~довіреності,\~посвідченої Восьмою\~Одеською державною\~конторою від\~16.08.1996,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~яка діяла\~від свого\~імені,\~а також\~від імені\~і в\~інтересах неповнолітніх\~дітей:\~ [PERSON] ,\~1986\~року народження,\~ [PERSON] ,\~1992\~року народження,\~ [PERSON] ,\~1980\~року народження\~(далі\~-\~Продавці)\~та [PERSON] (далі - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №H/96-1281 (далі Договір). Відповідно до п. 1 Договору Продавці продали, а Покупець купила квартиру [ADDRESS] . Даний Договір був укладений на ОУТБ «Центр» і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований на ОУТБ «Центр» в журналі реєстрації договорів по об?єктам нерухомості, реєстраційний номер Н/96-1281. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Обов?язкове нотаріальне посвідчення Цивільним кодексом УРСР було передбачено лише для договорів купівлі-продажу житлових будинків, поняття «житловий будинок» і «квартира» в законодавстві розрізняються. Таким чином, після укладення даного Договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. При укладанні даного Договору між сторонами була досягнута угода про виконання усіх істотних умов договору, які були повністю виконані [PERSON] , а 28 січня 1997 року цей Договір було зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації, за реєстраційним №355. Після того [PERSON] вселилася в квартиру і з того часу постійно в ній проживала, займалась ремонтом, підтримувала квартиру в належному санітарно-технічному стані, сплачувала комунальні послуги. 25 липня 2022 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса ОМНО Мартьянової Т.О. із заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом відносно майна померлої [INFO] [PERSON] .. 25 липня 2022 року приватним нотаріусом ОМНО Мартьяновою Т.О. було відкрито спадкову справу за №69559278. Однак, приватний нотаріус ОМНО Мартьянова Т.О. повідомила наступне: «при відкритті спадкової справи в підтвердження належності [PERSON] квартири [ADDRESS] спадкоємицею було надано договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений 19.12.1996 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» та зареєстрований в «Книзі реєстрації договорів з об?єктами нерухомого майна» за реєстраційним №H/96-1281. Тобто, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.1996 року за №H/96-1281 не був нотаріально посвідчений». Внаслідок цього, [PERSON] не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [INFO] [PERSON] .. На підставі зазначеного, [PERSON] звернулась до суду із позовом та просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н/96-1281 від 19 грудня 1996 року. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року відкрито загальне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд по суті позовних вимог. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року витребувано у приватного нотаріуса ОМНО Мартьянової Т.О. копію спадкової справи №69559278. 30 серпня 2023 року до суду надійшла копія спадкової справи №69559278 відносно майна померлої [PERSON] .. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2023 року було витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] .. На час розгляду справи копію вказаної спадкової справи до суду надано не було. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. До суду від представника адвоката Святішенко О.В. надійшла письмова заява, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, також просив суд розгляд справи проводити за відсутності позивачки та її представника. У судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також представник третьої особи - Одеської універсальної товарної біржі «Центр» не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. На підставі зазначеного, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача, який був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України. Враховуючи положення ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, про те, що позов є обґрунтованим, є доказаним, тому підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено про те, що 19\~грудня 1996\~року між\~членами Одеської\~універсальної товарної\~біржі «Центр»\~(далі\~-\~ОУТБ «Центр»):\~ [PERSON] ,\~який діяв\~від імені\~і в\~інтересах [PERSON] \~на підставі\~довіреності,\~посвідченої Восьмою\~Одеською державною\~конторою від\~16.08.1996,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~яка діяла\~від свого\~імені,\~а також\~від імені\~і в\~інтересах неповнолітніх\~дітей:\~ [PERSON] ,\~1986\~року народження,\~ [PERSON] ,\~1992\~року народження,\~ [PERSON] ,\~1980\~року народження\~(далі\~-\~Продавці)\~та [PERSON] (далі - Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №H/96-1281 (далі Договір). Відповідно до п. 1 Договору Продавці продали, а Покупець купила квартиру [ADDRESS] . Даний Договір був укладений на ОУТБ «Центр» і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований на ОУТБ «Центр» в журналі реєстрації договорів по об?єктам нерухомості, реєстраційний номер Н/96-1281. Після укладення зазначеного договору сторони повністю виконали всі його умови. Відповідно до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися, щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне, або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено про те, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 17). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . 25 липня 2022 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса ОМНО Мартьянової Т.О. із заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом відносно майна померлої [INFO] [PERSON] .. 25 липня 2022 року приватним нотаріусом ОМНО Мартьяновою Т.О. було відкрито спадкову справу за №69559278. Однак, приватний нотаріус ОМНО Мартьянова Т.О. повідомила наступне: «при відкритті спадкової справи в підтвердження належності [PERSON] квартири [ADDRESS] спадкоємицею було надано договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений 19.12.1996 на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» та зареєстрований в «Книзі реєстрації договорів з об?єктами нерухомого майна» за реєстраційним №H/96-1281. Тобто, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.1996 року за №H/96-1281 не був нотаріально посвідчений». Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 19 грудня 1996 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Із положень Договору №Н/96-1281 від 19.12.1996 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Одеській товарній біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. 28 січня 1997 року цей Договір було зареєстровано у Одеському міському бюро технічної інвентаризації, за реєстраційним №355. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов Договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання Договору №Н/96-1281 від 19.12.1996 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] року, посвідченого на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», дійсним. На підставі викладеного, та

Outcome: approved