Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом та просив: - скасувати рішення Виконавчого комітету Поторицької сільської ради Львівської області №5 від 15.09.2011р. «Про оформлення права власності на окремий житловий будинок»; - скасувати свідоцтво про право власності на будівлі, видане на ім`я [PERSON] [INFO] на будинковолодіння по [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності на обов`язкову частку в розмірі 1/3 житлового будинку по [ADDRESS] ; - визнати за ним право власності на обов`язкову частку в розмірі 1/3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує наступним. Мати позивача [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) померла [INFO] та на час її смерті він був неповнолітнім. [INFO] помер його дідо [PERSON] (батька матері) та після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по [ADDRESS] . Спадкоємцями після смерті останнього були: [PERSON] (син спадкодавця), [PERSON] (син спадкодавця), позивач та його сестра [PERSON] (діти померлої дочки спадкодавця). Нещодавно йому стало відомо, що [PERSON] (батько відповідачів) маючи заповіт від спадкодавця [PERSON] на свою користь, не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не повідомив про існування інших спадкоємців. Останній всупереч вимогам законодавства оформив право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями на своє ім`я, шляхом звернення до сільської ради та отримання рішення виконавчого комітету сільської ради, на підставі якого здійснив державну реєстрацію права власності. Батько позивача не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за правом представлення, оскільки важко хворів, а позивач не звернувся з такою заявою, так як перебував під вартою в слідчому ізоляторі. В жовтні 2021 року йому стало відомо про продаж спірного житлового будинку з Інтернет-сторінки та 14.12.2021р. він звернувся із заявою про прийняття спадщини. Під час збору документів йому стало відомо про те, що батько відповідачів незаконно набув право власності на спірний будинок не в порядку спадкування через нотаріальну контору, а в порядку передачі йому у власність цього будинку органом місцевого самоврядування, чим позбавив його права на належну йому частку в цьому спадковому майні. Господарство, до якого належить спірне будинковолодіння, було колгоспним двором та його дід [PERSON] був головою даного колгоспного двору. На час відкриття спадщини він був неповнолітнім, а тому мав право на обов`язкову частку. Тому, на його думку спадкоємцями після смерті діда були лише він та батько відповідачів [PERSON] . Вважає, що його мати мала частку в колгоспному дворі, оскільки з 1971 по 1972 рік разом зі своїм чоловіком повністю реконструювали і перебудували спірний будинок, на який його дід [PERSON] в 1988 році оформив право власності. Представник позивача - адвокат Чернявська Х.М. в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Брух А.О. подав відзив на позов, у якому на заперечення позовних вимог покликався на те, що членами колгоспного двору були лише [PERSON] та його син [PERSON] . Мати позивача не була зареєстрована в даному колгоспному дворі, не проживала в спірному будинку на час отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на такий, не брала участі у веденні спільного господарства двору та в цей час вона перебувала в шлюбі з [PERSON] і проживала в Новояворівському районі. Позивачем не надано доказів, що вона приймала участь в реконструкції будинку і такі твердження не відповідають дійсності, оскільки житловий будинок з господарськими будівлями був збудований в період 1963-1965 років. [PERSON] уклав заповіт, яким все належне йому майно заповів батькові відповідачів [PERSON] , мати позивача не була непрацездатною, а тому спадкування за законом в даному випадку не мало місця та в матері позивача не виникло б право на спадкування спірного будинку, якщо вона була б жива на час смерті [PERSON] , тому і в позивача не виникло права на спадкування обов`язкової частки в порядку за правом представлення. Норми Цивільного кодексу Української РСР не передбачали автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою. Позивач [PERSON] після досягнення повноліття лише через 27 років звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не вчинивши жодних дій, які свідчать про прийняття спадщини. Він вважається таким, що не прийняв спадщини. В свою чергу, батько відповідачів [PERSON] прийняв спадщину, шляхом вступу в управління спадковим майном та має право звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в будь-який час. [PERSON] звернувся до сільської ради з метою переоформлення права власності на спадковий будинок, надавши заповіт від імені [PERSON] на свою користь. У відповідача не виникло право на спадкування цього житлового будинку, а тому рішення Поторицької сільської ради від 10.03.1994р. не порушує його та його матері прав. Також, представник відповідачки просив застосувати позовну давність до даних правовідносин у разі визнання позовних вимог підставними. Представник відповідача Сокальської міської ради Львівської області подав заяву про розгляд справи у його відсутності, щодо вирішення спору покликався на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Гук Н.М. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, щодо вирішення спору покликалася на розсуд суду. Представник третьої особи КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» подала клопотання про розгляд справи без її участі. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Виконавчого комітету Поторицької сільської ради №33 від 14.04.1988р. погоджено оформити право власності [PERSON] (власника житлового будинку в с.Горбків) на колгоспний двір в цілому Рішенням Виконавчого комітету Сокальської районної ради №136 від 21.04.1988р. вирішено оформити право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва від 05.04.1988р., житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві власності колгоспному двору [PERSON] 26.12.1991р. секретарем Виконавчого комітету Поторицької сільської ради посвідчено заповіт від імені [PERSON] , яким той все належне на день смерті майно заповів своєму сину [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть та довідки №2 від 17.01.2022р., [PERSON] помер [INFO] та на день його смерті з ним був зареєстрований його син [PERSON] (батько відповідачів). Згідно витягу з будинкової книги, станом на день смерті [PERSON] , з ним був зареєстрований [PERSON] . Мати позивача - [PERSON] не була зареєстрована в даному житлі. Рішенням Виконавчого комітету Поторицької сільської ради №5 від 10.03.1994р. вирішено оформити право власності на житловий будинок в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та видати свідоцтво про право власності на його ім`я на вказаний будинок. Із свідоцтва від 11.03.1994р. та довідки №274 від 21.01.2022р. встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] в цілому належить на праві власності [PERSON] . З відповіді №1230 від 08.04.2022р. та копії матеріалів інвентаризаціної справи встановлено, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстровано за колгоспним двором, головою якого був [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.1988р. Надалі право власності на вказаний будинок перейшло до [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 11.03.1994р. З технічного паспорта встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] побудовано в 1963 році. З довідок №10 від 25.03.2022р. та №51 від 07.02.2022р. встановлено, що згідно даних погосподарських книг по адресі [ADDRESS] , головою колгоспного двору, за книгою №9 за 1977-1979 роки, був [PERSON] , згідно погосподарської книги №11 за 1983-195 роки, головою колгоспного двору був [PERSON] , згідно погосподарської книги №7 за 1991-1994 роки, з 1991р. по 1994 рік головою колгоспного двору був [PERSON] , з 1994р. двір був робітничим. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] (дошлюбне прізвище ( [PERSON] ), яка померла [INFO] в м.Новояворівськ, що встановлено з свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб та свідоцтва про смерть. 20.12.2021р. позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] та приватним нотаріусом Гук Н.М. заведена спадкова справа. Листом нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Гук Н.М. від 01.02.2022р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок. Згідно виписки з медичної карти №1557, [PERSON] хворіє різними захворюваннями протягом двадцяти років. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 529 ЦК Української РСР визначено коло спадкоємців за законом, які належать до першої черги спадкування. Так, відповідно до частини другої вказаної статті, Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування саме за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. В той же час, спадкодавець [PERSON] уклав заповіт, яким розпорядився всім належним майном на користь батька відповідачів [PERSON] . Мати позивача [PERSON] не мала права на обов`язкову частку після смерті свого батька, оскільки не належала до осіб, визначених ст.535 ЦК Української РСР, якою регламентовано, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Поряд із цим, батько відповідачів вступив в управління спадковим житловим будинком, який йому заповів [PERSON] , а тому відповідно до положень ст.549 ЦК Української РСР, вважається таким, що прийняв спадщину, тобто успадкував за заповітом житловий будинок . [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК Української РСР, спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Таким чином, в [PERSON] не виникло б право на спадкування майна [PERSON] , якщо б вона була жива на час відкриття спадщини. Тому, і в позивача, як сина [PERSON] , не виникло право на спадкування належної останній частки. Частинами першою, другою статті 120 ЦК УРСР передбачено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю. Відповідно до частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі - постанова ПВСУ від 22.12.1995 року № 20), спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. З досліджених доказів судом встановлено, що станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15.04.1991р., спірне будинковолодіння відносилось до колгоспного двору та в даному будинку були зареєстровані [PERSON] та його син [PERSON] (батько відповідачів). Мати позивача - [PERSON] не була зареєстрована в даному житлі, втому числі на день набрання чинності Закону України «Про власність», а тому не має частки в майні цього колгоспного двору та покликання позивача з цього приводу є неспроможними. Крім учасників правочину, позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18. Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. У разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №910/15262/18, від 03.03.2020р. у справі № 910/6091/19. Оскільки у відповідача не виникає жодних прав щодо спадкування спірного житлового будинку, то рішення Поторицької сільської ради Львівської області №5 від 15.09.2011р. «Про оформлення права власності на окремий житловий будинок» жодним чином не порушує його права і скасування такого рішення не призведе до поновлення прав позивача на спадкування спірного житлового будинку. Також, з огляду на те, що в [PERSON] відсутнє право на спадкування спірного житлового будинку, то є безпідставними заявлені ним позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 його частину і таку ж частині земельної ділянки на які він розташований Представник відповідача просить застосувати позовну давність до даних правовідносин, однак, згідно ч.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009р., пропущення строку звернення з позовом до суду без поважної причини є підставою відмови у позові, якщо стороною у спорі заявлено про застосування позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки позов [PERSON] є безпідставним, то позовна давність до даних правовідносин не застосовується. Судові витрати, в силу положень ст.141 ЦПК України, зокрема 6000грн. витрат на правову допомогу, які підтверджені договором, додатком до угоди, калькуляцією оплати, слід стягнути з позивача на користь відповідачки.

Outcome: approved