Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 260 тис.грн. витрат, пов`язаних з виконанням договору доручення, з яких: 100 тис.грн. моральна шкода, 160 тис.грн. витрати пов`язані з оформленням спадкових прав відповідача на земельну ділянку, 60 тис.грн. послуги нотаріуса щодо оформлення спадщини на користь відповідача, 50 тис.грн. витрати по розробці технічної документації та державного акта на земельну ділянку, 50 тис.грн. витрати на дорогу, пальне, харчування, отримання документів, здійснені ним поїздки до м. Києва, м. Обухова Київської області, с. Малі Безрадичі Обухівського району, м. Рівне, м. Хмельницький з метою збору документів та зустрічами з потенційними покупцями; а також судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що на підставі усного договору доручення, укладеного між ним та [PERSON] , останній уповноважив представляти його інтереси при оформленні спадкових прав на земельну частку (пай), яке посвідчується сертифікатом серії КВ № 0093314 від 10.07.1997 виданого Обухівською райдержадміністрацією Київської області, після смерті [PERSON] , який помер у 2004 році та за життя склав заповіт на ім`я відповідача, а також в подальшому здійснити продаж земельної ділянки за ціну та умовах на його, позивача, розсуд. Згідно спільних домовленостей, він мав також нести витрати щодо оформлення всіх правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а [PERSON] зобов`язувався повернути йому кошти виручені від продажу землі, так як в наявності грошей необхідних для вказаних витрат у нього не було. Відтак, в результаті його представницьких дій, для відповідача у 2007 році було виданого свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі котрого також видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 553690 від 20.07.2012. Після належного оформлення правовстановлюючих документів на землю він розпочав пошук покупців та неодноразово проводив із ними зустрічі на місці об`єкту продажу. У 2022 році він дізнався, що [PERSON] передоручив представляти свої інтереси при продажі земельної ділянки для [PERSON] , жителя м. Київ, та з того часу припинив виходити із ним на зв`язок, саме тоді він зрозумів, що відповідач умисно змінив довірену особу аби не повертати для нього гроші, витрачені на оформлення документів на земельну ділянку. Свої зобов`язання, згідно наданих на його ім`я довіреностей, він виконав в повному обсязі, однак відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку згідно договору доручення щодо повернення коштів, витрачених ним, [PERSON] , під час представлення його інтересів, а тому у лютому 2023 року він звернувся до [PERSON] з відповідним листом задля врегулювання спору в позасудовому порядку. Оскільки відповідач не вчинив жодних дій з метою повернення боргу, він змушений звернутися з цього приводу до суду. Згідно ухвали судді від 30.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 21.06.2023 від відповідача надійшов відзив та заява про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої [PERSON] зазначав, що такий строк минув у 2015 році, тобто через три роки після отримання ним правовстановлюючих документів на землю у 2012 році, а тому з цих підстав просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою від 17.07.2023, за клопотанням позивача, постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.10.2023 підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав та пояснив, що він, представляючи інтереси [PERSON] , зібрав повний пакет документів, які посвідчують право останнього на спадщину за заповітом та право власності на земельну ділянку, але доказів понесених ним витрат з цього приводу не збирав з огляду на давні дружні відносини між ними. Так, відповідач на початку їх домовленості запропонував, що після виконання укладеного договору доручення, він заплатить для нього 50 відсотків розміру коштів виручених від продажу земельної ділянки, яка розташована в Київській області. У 2007 році, тобто після отримання свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] висловив свою пропозицію, якою вважав за достатнє сплатити йому кошти в меншому розмірі у співвідношенні 30 на 50, де 30 відсотків від продажу землі позивачу, а 50 відсотків відповідачу, з чим він категорично не погоджувався, а тому і не повернув належні для нього документи на землю. Потім відповідач сплатив для нього 10 тис.грн., що становить лише незначну частину понесених витрат. Відповідач [PERSON] при розгляді справи проти позову заперечив та пояснив, що він дійсно звертався до [PERSON] за допомогою в оформленні документів на земельну ділянку та її продажу, у зв`язку з чим видавав для нього довіреності. При цьому між ними не було конкретної домовленості про оплату для позивача винагороди, дане питання мали обговорити після виконання ним довірених дій. Погодився, що [PERSON] свої зобов`язання виконав повністю, за що йому слід сплатити понесені витрати та винагороду, реальний розмір котрих він оцінює в сумі 5 тис.грн., втім фактично сплатив позивачеві 10 тис.грн. Зазначив, що після того він видав довіреність для [PERSON] , якому здійснив продаж земельної ділянки. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] з позовними вимогами не погодився, пояснивши, що до нього звернувся [PERSON] з проханням здійснювати представництво його інтересів при підготовці і зборі документів, необхідних для продажу земельної ділянки, що належала йому на праві власності, а в подальшому він же здійснив купівлю цієї землі у відповідача. Також зазначив, що йому відомо про те, що раніше оформленням документів на землю займався [PERSON] та за свою роботу він отримав від [PERSON] певну суму грошей. Заслухавши пояснення сторін, свідка зі сторони позивача [PERSON] , який підтвердив доводи [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Згідно\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на ім`я [PERSON] . 19.03.2004 [PERSON] склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті заповів йому усе своє майно, в тому числі право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом серії КВ № 0093314 від 10.07.1997 виданим Обухівською райдержадміністрацією Київської області (а.с.11). Заповідач помер [INFO] . Відповідач [PERSON] на підставі договору доручення, укладеного в усній формі, 09.06.2010 видав довіреність [PERSON] , якою уповноважив останнього представляти його інтереси в усіх державних, громадських та інших підприємствах, установах і організаціях, в тому числі правоохоронних органах України, органах Міністерства юстиції України, органах прокуратури, слідчих органах, органах державної влади, державної виконавчої служби тощо, а також вести його справи в загальних, адміністративних та господарських судах всіх інстанцій з усіма правими наданими законом, і так далі. Довіреність видана на три роки, тобто до 09.06.2013 та посвідчена приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу Бондар С.М., зареєстрована в реєстрі за № 1778 (а.с.7-8). 11.11.2021 [PERSON] , за усною домовленістю з довіреною особою, на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Шепетівського районного нотаріального округу Бондар С.М., зареєстрованої в реєстрі за № 2658, уповноважив [PERSON] зібрати всі необхідні документи для відчуження належної йому земельної ділянки, кадастровий номер 3223187700:16:011:0001, загальною площею 3,5072 га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Старобезрадичівська сільська рада. З метою реалізації повноважень за даною довіреністю йому надано право бути представником [PERSON] з усіма необхідними повноваженнями. Довіреність видана строком на п`ять років та дійсна до 11.11.2026 (а.с.9-10). Як вбачається з матеріалів справи, 07.09.2007 нотаріусом Полонської державної нотаріальної контори Лабою В.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 2737 (а.с.12), згідно якого [PERSON] після смерті [PERSON] є спадкоємцем його майна, а саме: земельної ділянки розміром 3,507 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 553690, виданого 20.07.2012 Обухівською районною державною адміністрацією (а.с.13-14), замість втраченого державного акта серії ЯД № 750851, посвідчено право власності [PERSON] на вказану вище земельну ділянку, котрій присвоєно кадастровий номер 3223187700:16:011:0001. При розгляді справи судом позивач стверджував та відповідач не заперечив, що в отриманні зазначених свідоцтва про право на спадщину та державного акту на землю, за виданими довіреностями, сприяв [PERSON] . Позивач, в свою чергу звертаючись з даним позовом, просить стягнути з [PERSON] вартість витрат понесених за власний кошт, які, як він вважає, позичав для відповідача та такі, що пов`язані з отриманням зазначених документів на землю, а також витрачені на поїздки на зустрічі з потенційними покупцями землі, що була оформлена на відповідача. Також зазначив, що діями останнього, котрі полягали у відмові відшкодувати дані витрати, йому заподіяна моральна шкода. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.ч.1, 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч.ч.1, 2 ст.205 ЦК). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Сторони погодилися, що між ними дійсно існував договір доручення, укладений в усній формі, за яким [PERSON] доручив для [PERSON] допомогти йому в оформленні спадкових прав на земельну частку (пай) та виготовити правовстановлюючі документи на земельну ділянку для подальшого її продажу. Згідно із частиною першою\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі\~статтею 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статей\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України). Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. Згідно з частиною першою статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим. Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007 ЦК України). Довіреність та договір доручення є основними документами, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя. Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним. Довіреність адресується третім особам, і в разі розбіжностей між повноваженнями представника, викладеними в довіреності, від повноважень повіреного, викладених у договорі, береться до уваги, у разі виникнення спору, текст довіреності. Отже, внутрішні відносини представництва оформлюються договором, тобто зазвичай договором доручення, а зовнішні довіреністю. Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, і правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. На підставі договору доручення довіритель, як правило, видає повіреному довіреність і тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Договір доручення і довіреність є документами, які оформляються для належного виконання повіреним вказівок довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає добровільне представництво. Крім того, за положеннями статті 1002 ЦК повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. З огляду на пояснення сторін, за виконану [PERSON] роботу з представництва інтересів [PERSON] , останній сплатив позивачеві 10 тис.грн. в рахунок понесених витрат та в тому числі як винагороду за договором доручення. З цього слідує висновок, що сума правочину укладеного між сторонами, такого як договір доручення, перевищує у\~двадцять і\~більше разів\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян (17 грн. х 20 = 340 грн.) Пунктом 3\~частини 1\~статті 208\~ЦК України\~встановлено,\~що у\~письмовій формі\~належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відтак, договір доручення між [PERSON] та [PERSON] мав би бути укладений в письмовій формі. В той же час, зі змісту виданих відповідачем довіреностей від 09.06.2010 та 11.11.2021 вбачається про наявність між сторонами усного договору доручення та домовленостей між ними щодо зібрання всіх необхідних документів для відчуження земельної ділянки. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Частиною 2 статті 78 ЦПК України внормовано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не мають підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, посилаючись на укладення договору доручення в усній формі, позивач вказує, що має право на відшкодування витрат, понесених в зв`язку з виконанням такого доручення та компенсацію виконаних дій, які полягали у поданні заяв і зібранні документів необхідних для оформлення прав відповідача на землю, присвоєння земельній ділянці кадастрового номера, витрачанню коштів на проїзд (в т.ч. пальне) до відповідних установ та організацій, нотаріуса, а також на плату за виконання обов`язку за договором. [PERSON] будь-яких доказів виконання ним вказаних дій та понесення відповідних витрат надано не було, як і складання звіту на виконання договору доручення. Враховуючи названі вище норми матеріального права, суд при розгляді справи встановив, що між сторонами при укладанні договору доручення, на який [PERSON] посилається як на підставу своїх позовних вимог, не була визначена така істотна умова як оплата винагороди за договором, а з пояснень [PERSON] , з якими погодився і позивач, останній в рахунок відшкодування понесених ним витрат отримав від відповідача кошти в сумі 10 тис.грн., котрі, як зазначив довіритель, включають в себе і винагороду за виконання обов`язків за договором. Приймаючи до уваги наведене та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження доводів [PERSON] про понесені витрати у заявлених ним розмірах, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. З приводу заяви відповідача про застосування строку позовної давності до даних правовідносин, суд зазначає про таке. За положеннями ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. З огляду на те, що судом не встановлено порушення прав позивача, тому підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні.

Outcome: dismissed