Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

У травні 2023 року Бориспільська окружна прокуратура Київської області звернулась до суду з даним позовом, свої позовні вимоги обґрунтовано тим, що під час опрацювання даних Публічної кадастрової карти України Бориспільською місцевою прокуратурою Київської області (далі по тексту - прокуратура) та в ході досудового розслідування кримінального провадження за № 1207110100000576 виявлено порушення вимог земельного законодавства під час виділення земельної ділянки на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 01.07.2008 за № 188-07-VII від 21 квітня 2016 року № 4585 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Надалі розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації від 16.12.2008 № 7124 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва [PERSON] на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та надано їй у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га із кадастровим номером 3220882600:04:006:0817 для індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. На підставі даного розпорядження [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220882600:04:006:0817 площею 0,100 га серії ЯЖ № 929985. Відповідно до інформації Державного земельного кадастру власником земельної ділянки із кадастровим номером 3220882600:04:006:0817 наразі є [PERSON] .. Спірна земельна ділянка із кадастровим номером накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро. Отже, передана відповідачу земельна ділянка відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення та належить до категорії земель водного фонду, які не можуть бути передані у приватну власність громадян. Тому позивач просить визнати недійсним розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 16.12.2008 №7124 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення індивідуального садівництва громадянам України на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області» в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення індивідуального садівництва та усунути перешкоди у здійсненні Золочівською сільською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 3220882600:04:006:0817, розташованою на території Золочівської сільської ради, шляхом її повернення на користь Золочівської сільської ради з незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та стягнути судові витрати. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2023 було відкрито провадження у цивільній справі та вирішено розгляд цивільної справи здійснювати в порядку загального позовного провадження . Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14.09.2023 було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав наполягав на їх задоволенні. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились. Заслухавши прокурора, дослідивши письмові докази, приєднані до матеріалів цивільної справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції»\~від 12\~червня 2009\~року за\~№ 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124\~Конституції України та\~ч.1 ст.4, ч.1 ст.5\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до\~ст.\~13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 01.07.2008 за № 4585 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району (а.с. 7). Згідно розпорядження Бориспільської районної державної адміністрації від 16.12.2008 № 7124 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва громадянам України на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області. Відповідно до додатку до розпорядження голови адміністрації від 16.12.2008 № 7124 [PERSON] надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га для ведення індивідуального садівництва на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с. 2-4). На підставі данного розпорядження [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220882600:04:006:0817 площею 0,100 га серії ЯЖ № 929985 (а.с.5-6). Відповідно до інформації Державного земельного кадастру власником земельної ділянки із кадастровим номером 3220882600:04:006:0817 є [PERSON] (а.с. 7-8). Дана земельна ділянка із кадастровим номером накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу озера Острівки (Млинне), що знаходиться в заплавній частині річки Дніпро, що підтверджується листом ДП «Укркартгеофонд» № 21 від 23.06.2021(а.с.10-13). Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 20619/21-41 від 01.09.2021 земельна ділянка з кадастровим номером 3220882600:04:006:0817 площею 0,1000 га накладається на землі водного фонду, а саме площею 0,0619 га на водне плесо, площею 0,0381 га на прибережну захисну смугу озера та тренажного каналу (а.с.51-77). Отже, передана відповідачу земельна ділянка відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення та належить до категорії земель водного фонду, які не можуть бути передані у приватну власність громадян. Згідно з п.д) ч.4\~ст. 84 ЗК України\~до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до п. «б» ч.1 ст.\~58\~ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води для великих річок шириною 100 метрів. Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать земельні ділянки, в тому числі зайняті прибережними захисними смутами. Таким чином, виходячи із наведених вище положень Земельного кодексу України, а також інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра, ДП «Укркартгеофонд» спірна земельна ділянка фактично розташована в межах прибережної захисної смуги озера Острівки (Млинне), яке знаходиться в заплавній частині річки Дніпро та відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення належать до категорії земель водного фонду та не можуть бути передані у приватну власність громадян. Статтею 59 Земельного кодексу України установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Відповідно до ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. Згідно ст. 22 Земельного Кодексу України для ведення садівництва передаються у власність громадян виключно землі сільськогосподарського призначення, а не землі водного фонду. Отже, вищевикладеними нормами законодавства не передбачено можливості відведення земель водного фонду для індивідуального садівництва. Відповідно до ст. ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу\~України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього Кодексу. За змістом правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №469/1393/16-ц, Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-16цс14 та від 24 грудня 2014 року у справі №6-206цс14, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (ст.88 ВК України), а тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 469/1393/16-ц зазначено, що системний аналіз норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки, за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги, необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996 року. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст.59 ЗК України, суперечить нормам ст.ст.83,84 цього Кодексу. Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15, які в силу положень Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватись судами України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга\~статті 152 ЗК України). Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу\~України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у\~ЗК України\~та\~ВК України.\~Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті\~59, підпункту «ґ» частини третьої статті\~83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті\~84, частини третьої статті\~93 ЗК України, статті\~85, частини п`ятої статті\~88 ВК України\~треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. З огляду на викладене, розпорядження Бориспільської РДА від 16.12.2008 №7124 в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га для ведення індивідуального садівництва суперечить вимогам ст. ст. 58, 60, 61 Земельного кодексу України, ст. ст. 86, 88, 89 Водного кодексу України та підлягає визнанню недійсним. Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду, є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи статті 59, підпункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК України. З наведеного вбачається, що набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку грубо порушує права та інтереси держави, як власника земель. Відповідачем не спростовано, що спірна земельна ділянка не належала до земель водного фонду. Тобто, фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі та її безоплатна приватизація громадянином, що призвело до одержання вказаної земельної ділянки у власність і автоматичного її вибуття з числа земель державної власності. Суд враховує ту обставину, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - додержання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної форми власності, яке проведено з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Суспільний інтерес, який полягає у поверненні в розпорядження держави земельної ділянки, що є умовою реалізації функцій держави щодо забезпечення громадян правом власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, а також забезпечення рівності можливостей всіх громадян використати своє право на землю, явно переважає приватний інтерес у неправомірному отриманні відповідачем спірної земельної ділянки. З урахуванням вищевикладеного, з метою відновлення законності слід усунути перешкоди у здійсненні Золочівською сільською радою права користування та розпорядження вказаною вище земельною ділянкою шляхом її повернення на користь Золочівської сільської ради з незаконного володіння [PERSON] . Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судовий збір слід вирішити на підставі ч.1\~ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved