Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, за участі третьої особи Юридичного департаменту Одеської міської ради, про зняття арешту з майна. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому, [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.02.1996, виданого Управлінням житлово\~ комунального господарства виконкому Одеської міської ради, в рівних частках належить 208/1000 частин приміщення квартири спільного заселення № 3 по [ADDRESS] , тобто йому особисто належить 208/3000 частин вказаної квартири. 01.07.2004 постановою СУ УМВС в Одеській області в ході розслідування відносно нього кримінальної справи було накладено арешт на належні йому 208/3000 часток вказаної квартири. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2004 кримінальну справу відносно нього була закрито, звільнено його від кримінальної відповідальності та від покарання у зв`язку зі зміною обстановки, однак рішення щодо скасування арешту не прийнято. Ухвалою слідчого\~судді Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~11.11.2022\~у справі\~№ 522/13524/22\~провадження за\~клопотанням [PERSON] про\~скасування арешту\~на майно\~у порядку\~ст.\~174\~КПК України\~закрито,\~оскільки вимоги\~про звільнення\~майна з-під\~арешту,\~що ґрунтуються\~на праві\~власності на\~нього, можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Посилаючись на те, що арешт майна, за відсутності правових підстав для продовження його дії, порушує його право власності, позивач просить зняти арешт з 208/3000 частин квартири [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву представник Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області Алексєєнко Р. І. зазначає, що в даному випадку питання про зняття арешту не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинно вирішуватися за правилами КПК України. Також указує, що відповідачем жодним чином не порушено права та законні інтереси [PERSON] , тому у задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила розгляд справи провести за відсутності відповідача. Представник Юридичного департаменту Одеської міської ради у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. Заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 лютого 1996 року Управлінням житлово комунального господарства Одеської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 06 лютого 1996 року № 69656 зареєстрованим і записаним у реєстрову книгу за № І3-26ІІ, на праві спільної часткової власності в рівних частках належить 208/1000 квартири (приміщення квартири спільного заселення), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 314217801 від 04.11.2022 слідує, що 13.07.2004 Першою одеською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: квартира, 208/3000 частин, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження: 62979, власник [PERSON] , підстава обтяження: Постанова, БН, 01.07.2004, СУ УМВС України в Одеській області. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Стаття 78 ЦПК України встановлює вимоги, згідно яких доказ вважається допустимим. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 280/1356/16-ц (провадження № 61-18231св18) у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин належними і допустимими доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач у позовній заяві зазначає, що 01.07.2004 постановою СУ УМВС в Одеській області в ході розслідування відносно нього кримінальної справи було накладено арешт на належні йому 208/3000 часток квартири [ADDRESS] . Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2004 кримінальну справу відносно нього була закрито, звільнено його від кримінальної відповідальності та від покарання у зв`язку зі зміною обстановки, однак рішення щодо скасування арешту не прийнято. Разом з тим, постанови СУ УМВС в Одеській області від 01.07.2004, на підставі якої на майно позивача було накладено арешт, матеріали справи не містять. Як слідує з матеріалів справи, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2004 у справі № 1-17-П1/04 кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] , у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210 та ч. 2 ст. 367 КК України, закрито, звільнено його від кримінальної відповідальності та від покарання. Відповідно до листа голови Приморського районного суду м. Одеси Кічмаренка С. М., з паперової обліково-статистичної картки вбачається, що обвинувальний акт відносно [PERSON] за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210 та ч. 2 ст. 367 КК України надійшов до суду 22.10.2004. Справі присвоєно № 1-17-П1/04. За результатами розгляду справи прийнято постанову суду від 15.11.2004 про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності та покарання у зв`язку зі зміною обстановки. Зазначена ОСК не містить відомостей про накладення та скасування заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому, матеріали кримінальної справи № 1-17-П1/04 відсутні на відповідному місці зберігання та на даний час триває перевірка щодо встановлення знаходження справи. Отже,\~матеріалами справи\~не підтверджено\~належними та\~допустимими доказами,\~що постанова\~БН СУ УМВС\~в Одеській\~області від\~01.07.2004\~була постановлена\~саме в\~рамках кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 210 та ч. 2 ст. 367 КК України, яка була закрита постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2004. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що в даному випадку питання про зняття арешту не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинно вирішуватися за правилами КПК України, з огляду на таке. Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Отже, справа про скасування арешту з майна, накладеного постановою слідчого відповідно до положень КПК України 1960 року, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц. Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 727/2878/19 від 30.06.2020. Судові витрати, понесені позивачем слід залишити за ним.

Outcome: dismissed