Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-05 00:00:00

У липні 2023 року позивач через свого представника звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , натомість спільне сімейне життя у них не склалось та з травня 2023 року вони проживають окремо та вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Зазначала, що їх спільні з відповідачем діти проживають разом з нею, проте самостійно вона немає змоги матеріально забезпечити синів усім необхідним, що зумовило необхідність звернення до суду позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей. Вважає, що відповідач як особа молодого та працездатного віку, зобов`язаний та має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей, при цьому у нього на утриманні немає інших дітей чи непрацездатних осіб, а тому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дітей у частці від його доходу. Крім того, вказувала на те, що вона не працюю, оскільки здійснює догляд за дитиною, яка не досягла трьох років, а тому вважає, що відповідач повинен також надавати грошові кошти на її утримання до досягнення дитиною трьох років у частці від його доходу на підставі вимог ст. 84 ЦПК України. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) та 1/12 частину від його доходів на її утримання до досягнення дитиною трьох років. На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому відповідач вказав, що не заперечує свого обов`язку матеріально забезпечувати дітей та дружину, натомість в контексті спірних правовідносин вважає відсутніми підстави для стягнення з нього аліментів та грошового утримання, оскільки його дружина забрала дітей без його відому та дозволу, їх місце перебування на разі не відоме, остання відмовляється йти на компроміси, вирішувати спірні питання за участю соціальних працівників, при цьому він систематично перераховує дружині гроші. Також, у додаткових поясненнях до відзиву відповідач зазначав, що позивач у тексті позову не надала належних та допустимих доказів щодо проживання дітей разом з нею, не вказала місця її перебування, що ставить під сумнів її доводи про те, що діти дійсно проживають разом з нею, що в свою чергу вказує на відсутність підстав для стягнення аліментів. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 02.10.2023 року в рамках даного спору визнано обов`язковою явку позивача в судові засідання у справі. Натомість, позивач в судове засідання не з`явилась, в її інтересах діяла представник, яка в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Вказувала на те, що позивач проживає разом з дітьми за адресою її зареєстрованого місця проживання, здійснює догляд за малолітніми дітьми, меншому хлопчику ще немає трьох років, а тому остання не може працювати та самостійно забезпечувати дітей. Визнала той факт, що відповідач дійсно періодично надає кошти, проте така матеріальна допомога надходить від нього нестабільно. Відповідач в судовому засіданні вказував на те, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки йому на даний час невідомо де перебуває його дружина та чи знаходяться їх діти разом з нею. Вважає, що в дружини стався психічний розлад внаслідок чого вона втекла з дому разом з дітьми та її місце перебування невідоме. Зазначав, що на даний час отримує дохід в більшому розмірі ніж раніше, має змогу утримувати дітей та дружину, систематично перераховує на її банківський рахунок кошти з метою налагодження стосунків. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10.08.2019 року позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а/с 14-15). За наслідками розгляду справи встановлено, що позивач та її діти зареєстровані за адресою [ADDRESS] та проживають окремо від відповідача (а/с 17-19). З пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, разом з тим, наявність такого спору не звільняє будь-кого із сторін від обов`язку утримувати своїх дітей, в тому числі того з батьків, хто проживає окремо, надавати іншому матеріальну допомогу на утримання спільних дітей. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За наслідками розгляду справи встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, займається волонтерською діяльність та доказів наявності на його утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять. Також, пояснення відповідача про те, що він добровільно приймає участь в утриманні своїх дітей підтверджується копіями платіжних документів про сплату перерахунок коштів на користь одержувача [PERSON] (а/с 44-57). З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що, як позивач, так і відповідач зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Так, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обрала способом стягнення аліментів саме частку від заробітку (доходу) відповідача. За змістом ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вище наведене, майновий стан відповідача, обов`язок обох батьків брати участь в утриманні своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку та/або доходу останнього щомісячно та саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення утримання дітей, їх гармонійного розвитку та не порушуватиме прав відповідача і не буде становити для нього надмірний тягар. При цьому, слід зазначити, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що їх спільні з позивачем діти проживають окремо від їх батьків, зокрема відповідачем не спростовано доводи позивача у тексті позову та її представника в судовому засіданні про те, що малолітні [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю за місцем їх реєстрації - [ADDRESS] ./1. За змістом ч. 3 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Так, позивач звернулась до суду з позовом 19.07.2023 року, що підтверджується відміткою на поштовому конверті, та саме з цією дати підлягають стягненню аліменти у визначеному судом розмірі (а/с 24). У відповідності до вимог ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. З системного аналізу ст. 84 СК України вбачається, що матеріальне становище дружини, з якою проживає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини надавати матеріальну допомогу дружині. Враховуючи наведені норми законодавства, дослідженні в судовому засіданні докази, пояснення відповідача щодо наявності у нього матеріальної можливості утримувати дітей та дружину, виходячи з принципу справедливості та розумності, суд приходить до висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 1/12 частини всіх видів його заробітку щомісячно та такі вимоги позивача підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн. та матеріали справи не містять доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до положень ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved