Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-25 00:00:00

27 березня 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Головного управління\~Держгеокадастру у\~Дніпропетровській області із вимогами про стягнення моральної шкоди у розмірі 45000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що вона звернулася до відповідача із запитом про надання публічної інформації, зокрема щодо наявності на території Дніпровського району вільних земельних ділянок для садівництва і городництва з місцями їх розташування. Однак відповідач відповіді на вказаний запит позивачці не надав. Зазначає, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2022 року у справі № 160/27704/21 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо недотримання встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» п`ятнадцятиденного строку надання інформації [PERSON] на запит на інформацію від 03 листопада 2021 року. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розглянути запит [PERSON] від 03 листопада 2021 року про надання публічної інформації. Стверджує, що такими протиправними діями відповідача їх було завдано моральної шкоди, яка полягає у: стражданні та приниженні, яких вона зазнала в наслідок протиправних дій. Зокрема порушення її прав суб`єктом владних повноважень, що викликало у неї негативні емоції, в наслідок чого у неї погане самопочуття, пригнічений настрій. Вказує, що розмір моральної шкоди підтверджується тим, що завдана шкода спричинила у неї негативні переживання, стан постійного психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обов`язків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоров`я. Також, завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та приниженні честі та гідності з тих підстав, що їй довелося присвятити багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права, почуття образи й несправедливості по відношенню до неї зі сторони органів владних повноважень, зміні нормального життєвого ритму, що змушувало його прикладати додаткові зусилля для захисту своїх прав (звертаючись до суду), витрачати свій особистий час, а також час, відведений для відпочинку і роботи, зазнавати душевних переживань із за тривалого почуття невизначеності. 05 червня 2023 року вказана справа надійшла до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 20). Ухвалою суду від 20 червня 2023 року справу прийнято до свого провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а. с. 23), копія якої надіслана учасникам справи 23 червня 2023 року за вихідним № 17676/23-вих/2/204/2627/23 (а. с. 24). 19 липня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача (а. с. 27-30), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтуванні позовних вимог зазначає, що підставами позову позивачка вказує на факти порушення її прав відповідачем, встановлені судовим рішення від 19 квітня 2022 року у справі № 160/27704/21. Однак, позивачкою конкретно не визначено, в чому полягає завдана їй моральна шкода, яких душевних страждань вона зазнала в наслідок протиправних дій відповідача як суб`єкта владних повноважень та чим це підтверджується. Також відповідач зазначає про те, що з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається встановлення причинно-наслідкового зв`язку між негативними емоціями [PERSON] та діями відповідача з ненадання відповіді на її запит. Також, вважає, що заявлений позивачкою розмір моральної шкоди у розмірі 45000 гривень не відповідає приписам розумності та справедливості. Тому прохає у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив на адресу суду не надходила. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19 квітня 2022 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/27704/21 позовні вимоги [PERSON] до Головного\~управління Держгеокадастру\~у Дніпропетровській\~області про\~визнання протиправною\~бездіяльності та\~зобов`язати вчинити\~певні дії,\~задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо недотримання встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» п`ятнадцятиденного строку надання інформації [PERSON] на запит на інформацію від 03 листопада 2021 року; зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розглянути запит [PERSON] від 03 листопада 2021 року про надання публічної інформації. В задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовлено (а. с. 8-9). З висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 726, що виданий КНП «Черкаський обласний Психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» 15 жовтня 2021 року (а. с. 10) вбачається, що позивачка є інвалідом 2 групи безтерміново внаслідок психічного розладу. Разом з цим, з довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ № 128750 (а. с. 11) вбачається, що позивачка має інвалідність з дитинства, а її повторний огляд комісією здійснено 24 жовтня 2018 року та встановлено/підтверджено ІІ групу інвалідності безтерміново. Рекомендовано: спостереження у психіатра; проведення постійного підтримуючого психофармакологічного лікування; психотерапія і психокорекція. Крім того, судом встановлено, що позивачці встановлено пенсію за видом: у разі втрати годувальника; інвалід 2 групи, довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , що видане 17 лютого 2011 року (а. с. 11). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, і відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди. Згідно з вимогами ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Такий правовий висновок викладений у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Нормами ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Крім того, ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Приписами ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Порядок відшкодування шкоди завданої органом державної влади визначений статтями 1173-1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 9 постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Так, зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову». Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Так, судом встановлено, що 19 квітня 2022 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/27704/21 позовні вимоги [PERSON] до Головного\~управління Держгеокадастру\~у Дніпропетровській\~області про\~визнання протиправною\~бездіяльності та\~зобов`язати вчинити\~певні дії,\~задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо недотримання встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» п`ятнадцятиденного строку надання інформації [PERSON] на запит на інформацію від 03 листопада 2021 року; зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області розглянути запит [PERSON] від 03 листопада 2021 року про надання публічної інформації. В задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовлено (а. с. 8-9). Натомість, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачці діями чи бездіяльністю відповідача моральної шкоди останньою суду не надано, так само, як і доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між такими діями/бездіяльністю і завданою шкодою. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження як самого факту заподіяння їй діями чи бездіяльністю відповідача моральної шкоди, так і причинно-наслідкового зв`язку між такими діями/бездіяльністю і завданою шкодою, суд доходить переконливого висновку про те, що позовні вимоги не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак є необґрунтованими та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed