Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

02 березня 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить встановити факт постійного спільного проживання на час відкриття спадщини [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] . Крім того, [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.1976. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира за адресою: [ADDRESS] , якою [PERSON] володів на праві спільної сумісної власності із відповідачкою [PERSON] , яка є дочкою померлого. Оскільки [PERSON] не складав заповіт, то вона та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом, як дружина та дочка. [PERSON] уже володіє квартири за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності, а після смерті батька має право на оформлення права власності на цієї квартири, то [PERSON] має право на спадкування частки цієї квартири. 30.11.2022 вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка, однак їй було відмовлено у прийнятті такої заяви, у зв`язку із пропущенням строку на подання заяви про прийняття спадщини. На час відкриття спадщини вона не була зареєстрована за однією адресою із спадкодавцем, проте разом із своїм чоловіком спільно проживали до дня його смерті усе подружнє життя, а останні роки здійснювала постійний догляд за ним до дня його смерті [INFO] . Відтак, вона не може здійснити своє право на спадкування за законом, а тому просить позов задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи, справу передано судді Руміловій Н.М. На підставі розпорядження керівника апарату №94/23/В від 01 червня 2023 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 червня 2023 року справу передано головуючій судді Палюх Н.М. Ухвалою суду від 02 червня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду занесеною у протокол судового засідання від 31 липня 2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву, у якій підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд розглядати справу без його та позивача участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, причин неявки суду не повідомила. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи, суд ухвалив проводити розгляд справи за її відсутності. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство відповідно до ст. 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а.с.36/. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.1976 /а.с. 40/. Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] /а.с.41/. Статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, а відповідно до ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із листом державного нотаріуса Сьомої львівської державної нотаріальної контори Львівської області №707/02-19 від 30.11.2022, [PERSON] відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у зв`язку із пропущенням строку для подачі заяви про прийняття спадщини /а.с. 44/. З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №777 від 25.10.2022 встановлено, що [PERSON] , 1939 року народження, проживала за вищевказаною адресою постійно без реєстрації та здійснювала догляд за своїм чоловіком [PERSON] , 1936 року народження до дня його смерті - [INFO] /а.с.45/. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Суд має право встановлювати юридичні факти тільки за додержання таких умов: а) це мають бути юридичні факти, тобто такі, які тягнуть за собою виникнення, зміну чи припинення правовідносин; б) заявниками у цих справах можуть бути тільки громадяни; в) коли чинне законодавство допускає судовий порядок встановлення даного факту; г) коли в іншому порядку його встановити не можна; ґ) при встановленні факту не повинен вирішуватися спір про право цивільне. При вирішенні питання про цивільну юрисдикцію справи суди повинні враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів або визначені факти, які у даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщина, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Встановлення факту постійного проживання заявника і спадкодавця, має для заявника суттєве юридичне значення і необхідне для подальшого оформлення спадкових прав після смерті спадкодавця, у відповідності до ст.1264 ЦК України. В інший спосіб, як через встановлення факту проживання, заявник документально не може підтвердити факту проживання однією сім`єю з спадкодавцем. Факт спільного проживання позивачки та спадкодавця підтверджується свідоцтвом про шлюб та довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1ст. 1220 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Судом встановлено факт спільного проживання позивачки разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відтак [PERSON] вважається такою, що фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] . Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Із наведеного вбачається, що співвласникам квартири [ADDRESS] належалося по 1/2 ідеальній частині такої кожному, в тому числі і [PERSON] , на частку якого відкрилася спадщина після його смерті. Отже, судом беззаперечно встановлено, що позивач та відповідачка є спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] , до складу спадкового майна входить частка квартири за адресою: [ADDRESS] . Іншого шляху, ніж визнання права власності на частки даної квартири у судовому порядку, у позивача немає. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Зважаючи на зазначене, виходячи з принципу рівності прав суб`єктів права спільної сумісної власності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги, оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач є спадкоємицею померлого чоловіка, з яким вона разом проживала на час відкриття спадщини, що підтверджує її право на спадкування 1/4 частки квартири [ADDRESS] . На підставі наведеного та

Outcome: approved