Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказавши, що 19 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №2398. Однак спільне життя у них з відповідачем не склалося, в їхніх стосунках почало виникати все більше непорозумінь через відсутність спільних інтересів і поглядів на життя, їх взаємини загострилися, спільне життя стало неможливим, фактично шлюбні відносини між ними припинилися, спільного господарства вони не ведуть, а тому примирення та подальше спільне життя неможливе, оскільки суперечить їхнім інтересам. Від шлюбу в сторін є двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2023 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 21 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 29 вересня 2023 року відповідачкою подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона заперечила обставини, наведені позивачем в обґрунтування позову, зазначивши, що позивач фактично проживає з іншою жінкою, однак вимогу про розірвання шлюбу вона визнала. Крім того, 29 вересня 2023 року відповідачкою було подано зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання дітей з матір`ю, у прийнятті якого відмовлено згідно з ухвалою суду від 30 жовтня 2023 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідачка у судовому засіданні щодо розірвання шлюбу не заперечила, підтвердивши, що вони з позивачем спільно не проживають та примирення між ними є неможливим. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Частина 3 статті 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. За частиною 2 статті 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 19 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис №2398, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Як встановлено у судовому засіданні, тривалий час сторони фактично спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують подружніх відносин. Збереження їхнього шлюбу та примирення між ними, з огляду на встановлені судом обставини, є неможливим. Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для вжиття заходів щодо примирення сторін. При цьому судом враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові КЦС ВС від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18 (61-3235св19), згідно з якою закріплена статтею 111 Сімейного кодексу України норма щодо необхідності вжиття заходів до примирення подружжя є диспозитивною, оскільки суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Крім того, суд виходить з пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яка визначає, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком та вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, враховуючи наявність у сторін двох неповнолітніх дітей, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, а тому суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. На підставі викладеного,

Outcome: approved