Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про повернення завдатку за попереднім договором та стягнення компенсації за невиконання зобов`язань. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.10.2021 між ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № ПКП-9563, відповідно до умов якого сторони зобов`язались до 28.02.2022 укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, належного ТОВ «Везем Шиппінг». На виконання умов договору позивач 27.10.2021 сплатила на рахунок відповідача 104306,00 грн. Основний договір до 28.02.2022 укладений не був. Оскільки у визначений попереднім договором строк основний договір не був укладений, зі спливом цього строку припинились зобов`язання відповідача щодо укладення основного договору та виникло зобов`язання щодо повернення сплаченої за попереднім договором суми. Позивач склала вимогу від 20.07.2022 про повернення коштів, яка була направлена на поштову адресу ТОВ «Везем Шиппінг», однак зазначена вимога залишилася без відповідного реагування. Вважає, що оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» не виконало умов попереднього договору, та не вчинило жодних дій для укладення основного договору, а також ухиляється від будь-яких переговорів щодо врегулювання спору щодо предмета попереднього договору, позивачка має право вимагати повернення сплачених коштів у якості завдатку та додатково стягнути у розмірі завдатку або його вартості з відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.04.2023 цивільну справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2023 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про місце день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, на адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи у її відсутність, вимоги підтримала, просила задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку встановленому ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] 27.10.2021 було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9563. Відповідно до предмета попереднього договору, сторони зобов`язались до 28.02.2022 укласти основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу марки «FORD», модель: Fiesta, рік випуску 2016, номер шасі [NUMBER] . [PERSON] на підставі рахунку на оплату № 9563-ВШ0382 від 27.10.2021, було виконано свої зобов`язання за попередній договором, та перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» частину суми вартості, а саме 104306,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 43567605 від 28.10.2021. Після спливу терміну для укладення основного договору купівлі-продажу відповідач не уклав з позивачем обумовлений договір, чим порушив умови попереднього договору, які передбачені п. 1.1, п. 1.2. В інтересах позивача був направлений адвокатський запит № 220722/9 від 20.07.2022 до відповідача, стосовно: місця перебування на день отримання запиту транспортного засобу місця перебування на день отримання запиту транспортного засобу «FORD», модель: Fiesta, рік випуску 2016, номер шасі [NUMBER] ; отримання копії документів, щодо придбання транспортного засобу «FORD», модель: Fiesta, рік випуску 2016, номер шасі [NUMBER] ; отримання копії документів, щодо транспортування транспортного засобу «FORD», модель: Fiesta, рік випуску 2016, номер шасі [NUMBER] ; загальної кількості перерахованих коштів від [PERSON] щодо затрат чи додаткових витрат на усі дії, які пов`язані із викупом, доставкою, розмитненням транспортного засобу «FORD», модель: Fiesta, рік випуску 2016, номер шасі [NUMBER] . Вказаний запит не був отриманий, а повернувся представнику позивача. 01.08.2022 представником позивача було направлено претензію-вимогу № 435 до відповідача щодо невиконання взятих на себе зобов`язань та вирішення у досудовому прядку ситуації із невиконанням взятих на себе повноважень. Претензія не була отримана відповідачем, у зв`язку з чим остання була повернута представнику позивача. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до умов попереднього договору між сторонами, договір купівлі-продажу повинен бути укладений до 28.02.2022, однак такий договір не укладено. За змістом ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно доч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Відповідно до п. 2.3 Договору замовник (позивач) сплачує в день підписання договору в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок відповідача в розмірі 151645,06 грн, у тому числі ПДВ - 25274,26 грн. Відповідно до матеріалів справи позивачем перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» завдаток у сумі 104306,00 грн. Правила ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, згідно з ч. 1 ст. 571 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки основний договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено, то сплачена позивачем сума в розмірі 104306,00 грн. є авансом, і за законом підлягає поверненню особі, яка її сплатила. Указане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17, від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц. Оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» до 28.02.2022 не виконало зобов`язання за попереднім договором від 27.10.2021, то у Товариства з 01.03.2022 виник обов`язок з повернення авансового платежу, який був сплачений позивачем. Доказів того, що ТОВ «Везем Шиппінг» повернуло кошти, які були сплачені позивачем за умовами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27.10.2021 матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви у розмірі 2086,12 грн. Відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved