Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-06 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Олійник О.Л., звернувся до суду із позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що 14.01.2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №40. За час спільного проживання у сторін народились двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2020 року у справі №127/1110/20 шлюб між сторонами розірвано. Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 23.09.2019 року з позивача стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на користь їх матері [PERSON] у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з 10.09.2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначає, що заборгованість по сплаті аліментів у нього відсутня. Крім того, у позивача [INFO] народився третій син - [PERSON] , який також перебуває на його утриманні. З народженням третьої дитини у позивача суттєво збільшились матеріальні витрати. Також, в наслідок захворювання на полікістоз печінки та нирок, позивачу присвоєно другу групу інвалідності з 01.06.2023 року (довічно) та рекомендовано спостереження невролога та стаціонарне лікування. Погіршення здоров`я та присвоєння другої групи інвалідності (довічно), призвели також до суттєвих матеріальних витрат на лікування, лише на медичні препарати для підтримання своєї життєдіяльності позивачем витрачено за рік 54 229,49 грн. Дані обставини суттєво вплинули на матеріальне становище позивача. Додатково позивач зазначає, що він одноособово оплачує навчання сина [PERSON] в ВПГ «Дельфін», що становить суттєву суму витрат на рік. Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом, в якому він просить зменшити розмір аліментів, які стягуються на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] на користь відповідача з 1/3 частини від усіх видів доходів щомісячно до 1/6 від усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, щомісячно і до досягнення повноліття, починаючи з дня набрання рішення законної сили. Судові витрати просив залишити за ним. Відповідно до ч. 4\~ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1\~ст. 274 ЦПК України\~у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 27.09.2023 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) осіб. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, також до суду не надходило клопотань про слухання справи у порядку загального позовного провадження. Враховуючи вищевикладене та положення ст. ст.\~178,\~279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін народились двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 07.09.2011 року та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.02.2017 року. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2020 року у справі №127/1110/20 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до свідоцтва про народження у позивача та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] від 02.07.2021 року. Як вбачається із Акту огляду медико-соціальною експертною комісією №255058 від 17.05.2023 року, висновку КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім.. М.І. Пирогова» від 15.04.2022 року та індивідуальної програми реабілітації інваліда №826/23 від 17.05.2023 року, позивачу діагностовано полікістоз печінки та нирок та присвоєно другу групу інвалідності з 01.06.2023 року (довічно) з рекомендацією спостереження невролога та стаціонарне лікування. Згідно виписки з особової картки позивача, вбачається, що він оплачує навчання [PERSON] в ВПГ «Дельфін», розмір якого за рік складає 240\~000 грн. Згідно з ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1\~ст.5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин другої та третьої\~статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Виходячи зі змісту ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2\~ст.51 Конституції України\~є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно\~ст. 180 Сімейного Кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3\~ст. 181 Сімейного Кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Відповідно до\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, за змістом\~ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Разом з тим,\~ст. 192 СК України\~вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідну правову позицію, висловив і Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі №565/2071/19. Як роз`яснено у п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли змінився сімейний стан та погіршилося його матеріальне становище чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти в уже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Судом було встановлено, що сімейний стан позивача змінився, він повторно зареєстрував шлюб, на утриманні має малолітнього сина, також він є інвалідом другої групи (довічно). З урахуванням викладеного, розмір аліментів підлягає зменшенню з 1/3 частини до 1/6 на утримання неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що є розумним та не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом щодо захисту прав неповнолітніх дітей. Судові витрати за клопотанням позивача підлягають залишенню за ним.

Outcome: approved