Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява адвоката Демиденко Д.А. в інтересах [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням,- квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] на праві власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] є співвласницею 1/3 частки вказаної квартири. Відповідач з 20.11.2008 зареєстрований у квартирі, втім протягом останніх 8 років не проживає в ній, кошти за житлово-комунальні послуги сплачують власниці квартири, відповідач не веде з ними спільного господарства, вони не пов`язані спільним побутом, тобто підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житлом, передбачених ст.71 ЖК України, немає. Добровільно відповідач не бажає знятися з реєстрації у спірному приміщенні. Через це позивачі змушені звернутись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідач без поважних причин не проживає в квартирі понад один рік. Відповідач не виявляє бажання повернутися до квартири. Враховуючи викладене, вважають, що відповідач є таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням, тому звернулися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 18.08.2023 було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.08.2023 підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Демиденко Д.А., які про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, від адвоката Демиденко Д.А. надійшла заява про проведення судового засідання за її та [PERSON] відсутності, позовні вимоги підтримують. Позивачка [PERSON] , яка про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] , який про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав. Ухвалою суду від 01.11.2023 зазначену позовну заяву вирішено розглянути заочно на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.03.2023, позивачці [PERSON] на праві власності належить 1/3 частки квартири [ADDRESS] ; позивачці [PERSON] на праві власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] . У належній позивачам квартирі за вищезазначеною адресою з 20.11.2008 по теперішній час зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується відповіддю на запит за №7883_04-47 від 17.05.2023відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ст. 71 ЖКУ, за особою, що без поважних причин відсутня в житловому приміщенні, право користування ним зберігається на протязі шести місяців. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Крім того, положення ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до ст.30, ст.41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України(ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК України). Дослідивши матеріали справи та враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, оскільки підтверджуються наданими доказами та підлягають задоволенню. Згідно з положеннями ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання. Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачами заявлено вимоги про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1073, 60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1073, 60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок). При звернені до суду із вказаним позовом позивачами додані документи про сплату судового збору за вимогу немайнового характеру, а саме: платіжну інструкцію платіжну інструкцію №0.0.2988997315.1 від 10.05.2023 на суму 1073,60 грн про сплату [PERSON] судового збору та платіжну інструкцію №0.0.2988986897.1 від 10.05.2023 на суму 1073,60 грн про сплату [PERSON] судового збору. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що з 01.01.2023 року складає 1073,60 грн. А у частині 6 статті 6 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру. Такі ж роз`яснення щодо сплати судового збору кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог та окремо за ставками, встановленими ст. 4 Закону України «Про судовий збір», щодо вимог немайнового характеру, міститься і у п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Таким чином, оскільки позивачами у даній справі виступають дві особи, якими заявлена одна загальна вимога немайнового характеру, ними, кожною окремо, мав бути сплачений судовий збір в розмірі 536,80 гривень, що в сумі становить 1073,60 гривень. Відповідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Суд звертає увагу позивачів на те, що вони не позбавлені права звернутися до суду із заявою про повернення їм надмірно сплаченого судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved