Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтовування\~ позовних\~вимог зазначає,\~ що\~15.08.2022\~між ним\~та відповідачем\~було укладено\~договір позики\~грошей.\~Згідно домовленостей\~між сторонами,\~Позикодавець передав\~у власність\~Позичальника 9710\~євро,\~що станом\~на 26\~червня 2023\~року згідно\~офіційного курсу\~НБУ становило\~386203\~грн.\~Отриману суму\~Позичальник зобов`язувався\~повернути протягом\~10\~місяців із\~дня укладення\~договору -\~до 15\~червня 2023\~року шляхом\~стягнення із\~зарплати.\~У випадку\~прострочення виконання\~своїх зобов`язань\~за Договором\~Позичальник зобов`язується\~повернути суму\~позики з\~урахуванням 20%\~від суми позики та 5% від суми боргу за кожен місяць періоду прострочки. Однак в установлений строк кошти відповідач не повернув, свої зобов`язання не виконує, а тому сума боргу станом на 26 червня 2023 року становить 33985 євро, що складається з наступного: 9710 євро - заборгованість за договором позики; 4855 євро - заборгованість за відсотками за користування позикою та 19420 євро - заборгованість за відсотками за прострочку виконання зобов`язання. На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 33985 євро, що в гривневому еквіваленті становить 1351712 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач не з`явився, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Згідно із статтями\~12,\~13 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог\~статей 76-79 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15.08.2022 [PERSON] отримав у борг 9710 (дев`ять тисяч сімсот десять) Євро від [PERSON] , які зобов`язався повернути частинами на протязі 10 (десяти) місяців, шляхом стягнення з його зарплати. При цьому [PERSON] зобов`язався увесь цей період працювати на підприємстві "MAC SERVICES". У випадку прострочення своїх зобов`язань або не виходу на роботу без поважних причин зобов`язався повернути вказану суму з відсотками 20% на місяць за увесь період прострочки [PERSON] , до 15 червня 2023 року зі сплатою 5% від суми боргу щомісяця. У випадку прострочення свої зобов`язань, зобов`язався повернути всю суму з відсотками 15% на місяць за увесь період прострочки, що підтверджується розпискою, власноруч підписаною відповідачем [PERSON] (а.с.6). Позивач виконав умови договору позики та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі, але свої зобов`язання до цього часу відповідач не виконав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц викладено правовий висновок, згідно якого вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20). Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України). Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір процентів і порядок отримання встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив». Наявна в матеріалах справи розписка від 15 серпня 2022 року підтверджує факт існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики та отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 9710 Євро, які останній зобов`язався повернути частинами на протязі десяти місяців, шляхом стягнення з його зарплати. При цьому [PERSON] зобов`язався у весь цей період працювати на підприємстві "MAC SERVICES". У випадку прострочення своїх зобов`язань, або не виходу на роботу без поважних причин відповідач взяв на себе зобов`язання повернути одержані кошти та сплатити проценти за користування ними у розмірі 5% від суми боргу щомісяця. Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання перед відповідачем за Розпискою виконав та надав останньому кошти у борг у сумі 9710 Євро. Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем заборгованості за вказаним договором позики. Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність у [PERSON] оригіналу розписки, згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить про невиконання зобов`язання [PERSON] свого обов`язку щодо повернення боргу за договором позики від 15 серпня 2022 року. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 201/400/21. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики в сумі 9710 євро, що з визначенням еквівалента у гривні станом на 26.06.2023 року (дата визначення курсу гривні щодо іноземних валют вказана позивачем) становить 386166 грн. 70 коп. та заборгованість за відсотками за користування позикою у розмірі 5% за десять місяців (15.08.22-15.06.23) у сумі 4855 євро, що з визначенням еквівалента у гривні станом на 26.06.2023 року становить 193083 грн. 35 коп. - підлягають до задоволення. Разом з тим, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача заборгованості за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 19420 євро суд дійшов наступних висновків. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті\~549\~ЦК\~України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки із\~тексту розписки\~не вбачається\~юридичне визначення\~вказаних у ній відсотків за прострочення виконання зобов`язання, відповідно\~до ст.\~548,\~549\~ЦК України такі являються неустойкою. У відповідності до\~Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, зокрема, пунктом 18 такого змісту:\~ У період\~дії в\~Україні воєнного,\~надзвичайного стану\~та у\~тридцятиденний строк\~після його\~припинення або\~скасування у\~разі прострочення\~позичальником виконання\~грошового зобов`язання\~за договором,\~відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі наведеного в задоволенні позовних вимоги в частині\~ стягнення з відповідача заборгованості за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 19420 євро слід відмовити. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у сумі заборгованості за договором позики у розмірі 9710 Євро що з визначенням еквівалента у гривні станом на 26.06.2023 року становить 386166 грн. 70 коп. та заборгованості за відсотками за користування позикою в сумі 4855 Євро, що з визначенням еквівалента у гривні станом на 26.06.2023 року становить 193083 грн. 35 коп., та в сукупності складає 14565 євро ( 579250,05 грн.) Відповідно до\~статті 141 ЦПК України,\~з\~відповідача на\~користь позивача\~підлягають стягненню\~судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 42,85% (579250,05 грн х 100% : 1351712 грн.) та складається із витрат: на сплату судового збору у сумі 4633,67 грн. (10813,70 грн.\~: 100% х 42,85%) та на професійну правничу допомогу у сумі 5999 грн. (14000 грн. : 100% х 42,85%). На підставі викладеного,

Outcome: partial