Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-29 00:00:00

13.03.2023 [PERSON] через свого представника адвоката Пацурковську О.М. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] (далі 1-й відповідач), третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мустафаєва Есміральда Бахул кизи (далі Нотаріус) в якому просив визнати недійсним договір дарування від 16.07.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого виступили 18/54 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він є власником 36/54 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , в якій мешкає з 1963 року. 18/54 частини даної квартири належали його брату [PERSON] 05.12.2022 позивач дізнався, що 16.07.2015 його брат [PERSON] здійснив незаконне відчуження належної останньому частини квартири, а саме подарував її донці [PERSON] . Незаконність відчуження полягає в тому, що договір дарування укладений всупереч вимог ухвали Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008, якою затверджена мирова угода між позивачем та 1-м відповідачем за умовами якої сторони зобов`язувались оформити всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу і продати квартиру [ADDRESS] будь-якій третій особі, розподіливши кошти, отримані від продажу, між собою пропорційно часткам у праві власності на вказану квартиру. Укладаючи договір дарування на користь своєї доньки [PERSON] фактично помилився щодо обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, які закріплені в ухвалі про визнання мирової угоди. На тепер позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, має ряд хронічних захворювань та потребує лікування, а неможливість продати частку своєї квартири відповідно до домовленості та отримати грошові кошти за це погіршує це становище. З цих підстав договір дарування підлягає визнанню недійсним. Крім того, позивач вказує на необхідність визнання договору дарування недійсним через його не виконання сторонами, відсутності факту передачі майна та не прийняття [PERSON] у дар 18/54 частини спірної квартири, так як остання не зареєструвалась та фактично не мешкає у даній квартирі, що вказує на відсутність у дарувальника намірів укладати саме договір дарування. Також позивач як на підставу визнання договору недійсним посилається на положення ст. 232 ЦК України, яка передбачає, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.03.2023 позов залишений без руху та позивачеві наданий строк на усунення недоліків позовної заяви. 24.03.2023 до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та позов у новій редакції, відповідно до якого другим відповідачем у справі зазначена [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.03.2023 позов прийнятий до розгляду за правилами загального позовного провадження та провадження у справі відкрито. 18.04.2023 у справі постановлено ухвалу про витребування доказів у Нотаріуса належним чином посвідченої копії договору дарування частки квартири [ADDRESS] від 16.07.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 16.08.2023 до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву відповідно до якого остання проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що вона, як донька [PERSON] , також займалась пошуками покупців на спірну квартиру. Невиконання умов мирової угоди, укладеної між її батьком та позивачем щодо продажу квартири, пов`язано перш за все з діями останнього, який не погоджувався на жодні умови, запропоновані потенційними покупцями, та відмовлявся від продажу квартири. Мировою угодою був встановлений трирічний термін для пред`явлення ухвали про її визнання до виконання в разі невиконання умов угоди сторонами, проте сторони не скористалися цим правом, а на момент укладення оспорюваного договору дарування минуло майже сім років з дати затвердження мирової угоди. Отже, на час укладення договору дарування минули як строки виконання мирової угоди, так і строки пред`явлення до виконання ухвали суду про її затвердження. Укладення договору дарування з батьком було викликано відсутністю власного житла у [PERSON] . Про факт укладення договору позивач був обізнаний, однак не надавав [PERSON] ключі від квартири та пропонував приходити до неї лише у його присутність. Твердження позивача на відсутність у 1-го відповідача наміру укласти договір дарування та не прийняття [PERSON] дару остання вважає невірним, так як батько, маючи житло за іншою адресою, хотів саме подарувати їй свою частку у спірній квартирі. Вона прийняла дар шляхом отримання правовстановлюючих документів на відповідну частку квартири, технічного паспорту після чого неодноразово прибиралась та наводила лад у квартирі, яка перебувала у занедбаному стані. Крім того, у серпні 2020 року на вимогу КП «Жилкомсервіс» за кошти [PERSON] був відремонтований аварійний балкон у спірній квартирі. Договір на проведення висотних робіт укладено від імені [PERSON] , так як саме на його ім`я надійшла відповідна вимога, однак оплату здійснювала [PERSON] , що підтверджується наявними в неї документами. Після виконання ремонтних робіт відповідачка намагалась вчергове продати квартиру, для чого залучила представників двох агентств нерухомості, проте запропоновані останніми варіанти продажу знов не влаштували позивача, через що квартира так і не була продана. У відповіді на відзив, якій надійшов до суду 22.08.2023, представник позивача зазначила, що строк для виконання мирової угоди на час звернення з позовом не закінчився, так як її виконання відбувається у добровільному порядку, який на законодавчому рівні не врегульовано. Твердження 2-го відповідача про зворотне не підтверджується нормами права, а є лише власними міркуваннями останнього. Відповідачами не надано доказів ухилення позивача від виконання умов мирової угоди та наявності правових підстав для укладення договору дарування всупереч умов мирової угоди; підтвердження факту обізнаності позивача щодо укладеного між відповідачами договору дарування; фактичного прийняття дару. У судовому засіданні позивач та представник останнього підтримали викладені у позові та відповіді на відзив доводи, наполягли на задоволенні позову. 2-й відповідач та її представник проти позову заперечували, поклавшись на викладені у відзиві на позов обставини. 1-й відповідач до суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у свою відсутність в якій підтримав викладені у відзиві на позов обставини. Третя особа до суду не з`явилась, про дату й час судового засідання сповіщалась у передбачений законом спосіб, причини неявки не повідомила, що не є перешкодою для розгляду справи. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що [PERSON] та [PERSON] є, відповідно, її чоловіком та донькою. У 2015 році чоловік подарував донці, яка не мала власного житла, належну йому частку у квартирі [ADDRESS] , про що позивачу було відомо. Вона разом з донькою неодноразово наводила лад у квартирі, яка перебувала у занедбаному стані, в тому числі з метою її підготовки для продажу. Як до укладення договору дарування, так і після того їх сім`я намагалась продати квартиру, проте позивач не погодився на жодну з пропозицій. Суд, заслухавши сторони та свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: 19.11.2008 Московським районним судом м. Харкова під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поновлення порушеного права та виділ частки із спільної часткової власності постановлено ухвалу, якою визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з умовами мирової угоди частки сторін у праві власності на квартиру [ADDRESS] розподілено наступним чином: [PERSON] став власником 18/54 частини спірної квартири, а [PERSON] 36/54 частини (а.с. 14, 78-80, 93-95). На підставі вказаної ухвали від 19.11.2008, яка набрала законної сили, право власності [PERSON] та [PERSON] було зареєстроване у відповідних установах, а в наступному у реєстрах (а.с. 16, 78-80, 83-87). Згідно договору дарування частини квартири від 16.07.2015 (далі Договір) [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] належні йому 18/54 частин квартири [ADDRESS] , а остання прийняла в дар вищевказану частину квартири. Вказаний договір нотаріально посвідчений, право власності на відповідну частину квартири зареєстровано за [PERSON] у відповідності до вимог діючого законодавства (а.с. 9, 75, 76). Як вбачається з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, посилаючись на викладені в позові обставини фактично зазначає кілька підстав для визнання спірного договору дарування недійсним: 1. Укладення договору дарування всупереч вимог ухвали Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008 про визнання мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] щодо зобов`язання оформити всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу і продати квартиру [ADDRESS] будь-якій третій особі; 2. Укладення договору дарування в наслідок помилки [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, які закріплені в ухвалі про визнання мирової угоди та фактичне невиконання договору; 3. Укладення договору дарування внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Зі змісту договору дарування частини квартири від 16.07.2015 вбачається, що він укладений безпосередньо між [PERSON] та [PERSON] , тобто без участі представників будь-якої з сторін. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Отже, дана норма має на меті захистити сторони правочину від можливих протиправних дій з боку осіб, які представляють інтереси таких сторін під час вчинення правочину. Враховуючи, що спірний договір дарування укладено безпосередньо між сторонами, без залучення їх представників, застосування положень ст. 232 ЦК України до виниклих правовідносин є безпідставним. Відсутні підстави казати й про помилку [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення, про фактичне не виконання договору дарування, а саме не прийняття дару обдарованим, що могло б стати підставою для визнання Договору недійсним відповідно до ст.ст. 229, 234 ЦК України. В Договорі чітко прописані воля дарувальника, його розуміння умов та наслідків укладення договору, що виключає факт помилки; визначений предмет договору, закріплені умови прийняття майна, виникнення та перехід права власності, які дотримані сторонами. На підтвердження факту прийняття дару відповідачкою надані копія примірника спірного Договору, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований в день укладення Договору, технічний паспорт на квартиру, виготовлений за два тижні до укладення Договору. Не може слугувати підставою для визнання Договору недійсним й порушення, на думку позивача, вимог ухвали Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008 про визнання мирової угоди між позивачем та 1-м відповідачем за якою сторони зобов`язувались оформити всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу і продати квартиру [ADDRESS] будь-якій третій особі, розподіливши кошти, отримані від продажу, між собою пропорційно часткам у праві власності на вказану квартиру. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 3 ст. 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність\~правочину прямо\~не встановлена\~законом,\~але одна\~із сторін\~або інша\~заінтересована особа\~заперечує його\~дійсність на\~підставах,\~встановлених законом,\~такий правочин\~може бути\~визнаний судом\~недійсним (оспорюваний\~правочин). Разом з тим, само по собі невиконання умов мирової угоди не є підставою для визнання недійсним правочину, укладеного всупереч такій угоді, так як законом передбачені способи зобов`язання та спонукання до виконання мирової угоди сторони, яка ухиляється від цього. Відповідно до наданих доказів 02.10.2008 між [PERSON] та [PERSON] під час розгляду цивільної справи за позовом першого до другого про поновлення порушеного права та виділу частки із спільної часткової власності укладено мирову угоду, якою розподілено частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , а саме за [PERSON] визнано право власності на 18/54 частини даної квартири, а за [PERSON] 36/54 частини. Цією ж мировою угодою передбачено, що у разі її невиконання сторонами встановлюється трирічний строк для пред`явлення мирової угоди до виконання з дня її затвердження судом (а.с. 157, 158). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19.11.2008 мирова угода від 02.10.2008, яка набрала законної сила, визнана судом. Не дивлячись на те, що у тексті даної ухвали не знайшло відображення положення щодо встановлення строку у три роки з дня затвердження мирової угоди судом для її пред`явлення до виконання у разі невиконання сторонами, відповідні строки та дії передбачались законом, який діяв на момент визнання мирової угоди. Так, ст.ст. 175, 372 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент укладення та визнання мирової угоди між сторонами, передбачались мета, наслідки укладення мирової угоди на стадіях розгляду справи та виконання судового рішення. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 1999 року, яка діяла на момент визнання мирової угоди, державною виконавчою службою підлягали виконанню, крім іншого, такі виконавчі документи, як ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом. Статтею 19 даного закону передбачались вимоги до виконавчих документів, а ст. 21 строки їх пред`явлення до виконання, в п. 1 якої зазначалось, що виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом 3-х років. Таким чином, ухвала суду від 19.11.2008 про визнання мирової угоди станом на день її постановлення безсумнівно була виконавчим документом та могла бути примусово виконана протягом трьох років з моменту набрання законної сили в разі відповідності вимогам, що пред`являлись до виконавчого документу на той час. Такий висновок суд робить на підставі аналізу приведених норм та зазначає, що його правильність на теперішній час підтверджена законодавцем шляхом прямого закріплення в ст. 208 ЦПК України можливості примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди в порядку, передбаченому для виконання судових рішень. На думку суду така можливість має стимулювати сторони мирової угоди до активних дій на захист своїх не реалізованих чи порушених прав та сприяти остаточному й беззастережному виконанню судових рішень, які набрали законної сили. Разом з тим, позивач ухвалу суду від 19.11.2008 про визнання мирової угоди до примусового виконання не пред`явив, з позовом про спонукання відповідача до її виконання до суду не звертався. Відповідачка, з позицією якої погодився 1-й відповідач, зазначила, що саме вона та її батько [PERSON] на виконання мирової угоди займались організаційними питаннями з метою продажу спірної квартири, шукали та знаходили потенційних покупців, в останнє наприкінці 2020 року. З цим погодився позивач, показавши в суді, що запропоновані відповідачами варіанти продажу квартири його не влаштовували. Разом з тим, доказів того, що позивач зі свого боку вчиняв дії на виконання мирової угоди, пропонував відповідачам свої варіанти продажу спірної квартири, з якими відповідачі не погодились, суду не надано. Отже суд погоджується з доводами відповідачів, що саме позивач на протязі тривалого часу ухилявся від виконання мирової угоди в частині зобов`язання продати спірну квартиру. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Підсумовуючи викладене суд має констатувати, що позивачем не доведено, що спірний Договір має бути визнаний недійсним через порушення умов мирової угоди, визнаної судом ухвалою від 19.11.2008; що під час укладення спірного договору дарування 1-відповідач помилявся відносно обставин, що мають суттєве значення, а 2-й відповідач не прийняв дар чи сторони уклали фіктивний правочин. Наведені позивачем обставини та надані докази на це не вказують, отже підстави для визнання правочину недійсним відсутні і позов не може бути задоволений.

Outcome: dismissed