Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся в Солом`янський районний суд м. Києва з позовною заявою до ТОВ «ММТ Плюс», в якій просив суд; - визнати неправомірними дії відповідача по відключенню квартири позивача [ADDRESS] від централізованого водопостачання та блокування електронних ключів позивача від електричної системи контролю доступу встановленої у вказаному будинку та до якої приєднано електронні замки, які розташовані у ліфтах будинку, на вхідних дверях будинку; - стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Вказана позовна заява обґрунтована наступним. Позивач є власником квартири [ADDRESS] . Надання житлово-комунальних послуг у вказаному будинку здійснює ТОВ «ММТ Плюс». 01.10.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, який за своєю суттю є договором приєднання. Після отримання будинку в управління відповідач влаштував в будинку електронну систему контролю доступу до будинку до якої приєднано електронні замки що розміщені на всіх вхідних дверях будинку та в системі керування ліфтами. Електронні ключі від даної системи є індивідуальними, тобто такими які ідентифікуються за кожною квартирою окремо. Після укладення договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, відповідач ніякі житлово-комунальні послуги не надавав, а ті які надавались, були неналежної якості. В будинку були постійні проблеми з системою централізованого водопостачання яка проривала, роботу ліфтів не було належним чином налагоджено, в результаті чого вони постійно виходили з ладу та не працювали. Систему протипожежної безпеки відповідач до цього часу не налагодив, в результаті чого вона постійно спрацьовує без жодних причин. Прибирання площ загального користування відбувається раз на два місяці в зв`язку з чим в коридорах бруд. Прибирання прибудинкової території не проводиться. Вирішити будь які питання технічного характеру з відповідачем майже неможливо, оскільки звернення ігноруються, а ті які виконуються, виконуються повільно. Позивач неодноразово направляв відповідачу звернення щодо складання актів неналежного надання житлово-комунальних послуг, які з боку відповідача були проігноровані. 26.07.2021 працівниками ТОВ «ММТ Плюс» було відключено квартиру позивача від постачання холодної води. При цьому працівниками було викрадено частину труби та декілька фітингів, які входили до системи водопостачання квартири позивача. Було повідомлено, що квартиру відключено від водопостачання, оскільки позивач начебто має заборгованість за житлово-комунальні послуги. Відновлення водопостачання відбудеться після визнання та оплати боргу, з розміром якого позивач категорично не згоден. Таким чином, квартира позивача залишилася без води, і він був змушений проживати в квартирі без води, що ускладнило його життя. Через кілька місяців після цього, 28.09.2021 повертаючись у вечері додому, позивач не зміг відкрити двері до під`їзду, його електронний ключ було заблоковано відповідачем. З приводу блокування входу до будинку, відповідач повідомив, що розблокує ключі та надасть можливість потрапити до будинку виключно після того, як позивач визнає та оплатить нарахований йому борг. П`ять днів позивач був змушений проживати деінде. Життєвий устрій позивача було вщент зруйновано, він не мав можливості не тільки нормально поїсти, а і не мав можливості нормаль переночувати. Маючи у власності квартиру, в результаті протиправних дій відповідача, позивач став безхатьком з усіма наслідками, які випливають з даного матеріального та морального статусу. Не маючи фізичної змоги продовжувати таке існування, позивач був змушений 05.10.2021 укласти з відповідачем угоду про реструктуризацію заборгованості, за якою визнав за собою боргові зобов`язання перед відповідачем. Відповідно до вказаного договору, відповідач прийняв на себе зобов`язання протягом двох робочих днів відновити водопостачання у квартирі та розблокувати ключі доступу до вхідної групи будинку та ліфтів. Однак відновлення доступу до вхідної групи будинку та ліфтів відбулося 12.10.2021, а водопостачання квартири - 20.10.2021. В результаті протиправних дій відповідача, позивачеві було заподіяною моральні страждання, які проявилися у вимушеній зміні його звичного життя, у погіршенні та позбавленні можливості реалізації його звичок та бажань, у душевних стражданнях та переживаннях, пов`язаних з відсутністю можливості проживати у власній квартирі та необхідністю вирішувати свої побутові питання у незвичайний та неприйнятний для нього спосіб, у відчутті страху від того, що йому немає де переночувати та відпочити, задовольнити свою гігієнічні потреби. Свавілля з боку відповідача також завдало моральні страждання від відчуття зневаги до прав та інтересів позивача. З приводу даної ситуації позивач звертався до правоохоронних органів та органів державної влади з відповідними скаргами. Позивач зазначає, що жодних попереджень з боку відповідача щодо припинення надання комунальної послуги з водопостачання та щодо блокування входу до житлового будинку йому не надходило. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2023 вказану позовну заяву передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 10.08.2023 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 06.11.2023 з Дніпровського районного суду м. Києва було перенаправлено за належністю до Дарницького районного суду м. Києва письмові пояснення ТОВ «ММТ Плюс». Відповідач заперечує щодо позовних вимог у повному обсязі з огляду на те, що призупинення надання послуг управління будинком у випадку наявності заборгованості по їх оплаті відповідає нормам Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та передбачено Договором № 1020/14А від 01.10.2020, укладеним з позивачем. Саме тому товариством не було допущено жодних неправомірних дій, які б суперечили умовам договору чи нормам чинного законодавства, що в свою чергу виключає і стягнення з відповідача моральної шкоди. Відповідач стверджує, що незважаючи на існування заборгованості по оплаті послуг, не здійснював відключення квартири позивача від постачання холодної води і тим паче не викрадав труби та фітинги. Вказані твердження позивача є безпідставними. Жодних актів по відключенню квартири від водопостачання відповідач не складав і такі акти не були надані позивачем. Що ж стосується припинення надання послуг по обслуговуванню системи СКД для квартири позивача, то вказане мало місце саме у зв`язку із наявністю заборгованості і надання вказаної послуги було відновлено після укладення договору реструктуризації. Таке припинення надання послуг жодним чином не обмежує права позивача по доступу до його майна - квартири та можливість користування нею, оскільки потрапити до будинку позивач має можливість через пост консьєржа, а прохід до квартири сходами позивачу жодним чином не обмежувався. Відповідач зазначає, що позивач насправді не проживає та ніколи не проживав у вказаній квартирі, фактичним місцем його проживання є квартира [ADDRESS] , що вбачається з усіх наданих до суду відповідей державних органів. Крім того, позивач має у власності ще одну квартиру, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому твердження позивача про те, що в результаті дій відповідача він залишився на вулиці і не мав де жити є такими, що не відповідають дійсності. На підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачем не надано жодних доказів. Також відповідач звернув увагу на те, що даний спір має розглядатися за правилами виключної підсудності Солом`янським районним судом м. Києва. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 01.10.2020 між позивачем та ТОВ «ММТ Плюс» укладено договір № 1020/14А про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, відповідно до якого управитель зобов`язується надавати співвласнику послугу з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] , а співвласник - оплачувати управителю послугу згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору. 05.10.2021 між позивачем та відповідачем укладено договір про реструктуризацію заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг, відповідно до якого сторони погоджують, що станом на дату підписання цього договору у споживача сформувався боргу по сплаті вартості комунальних послуг перед виконавцем в розмірі 7 591,66 грн. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, а також Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Частинами другою - четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Також вказаним Законом передбачено право виконавця комунальної послуги припинити/зупинити надання комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі в порядку і строки, встановлені законом та договором, крім випадків, коли якість та/або кількість таких послуг не відповідають умовам договору. Крім того, статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець комунальної послуги має право обмежити (припинити) надання відповідної комунальної послуги її споживачу незалежно від обраної моделі організації договірних відносин у разі непогашення в повному обсязі заборгованості за спожиті комунальні послуги протягом 30 днів з дня отримання споживачем попередження від виконавця. Таке попередження надсилається споживачу не раніше наступного робочого дня після спливу граничного строку оплати комунальної послуги, визначеного законодавством та/або договором про надання відповідної комунальної послуги. У разі обмеження (припинення) надання послуги споживачеві виконавець опломбовує санітарно-технічне та/або інше обладнання, що розташоване в багатоквартирному будинку за межами або всередині приміщення, яким користується споживач, і пов`язане з наданням йому послуг. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.». ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). Звертаючись до суду з даною позовною заявою позивач посилається на те, що відповідач неправомірно відключив його квартиру від водопостачання, зняв частину труби та фітинги, а також припинив надання послуг по обслуговуванню системи СКД для квартири позивача, що суперечить чинному законодавству. Разом з тим, позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували відключення його квартири від водопостачання шляхом викрадення працівниками відповідача частини труби та декілька фітингів. Матеріали справи не містять звернень позивача до відповідача з даного приводу. Так само матеріали справи не містять жодних звернень позивач до ТОВ «ММТ Плюс» з приводу неналежного надання комунальних послуги чи здійснення функцій з утримання будинку та прибудинкової території, на що позивач посилається у позові. В свою чергу ТОВ «ММТ Плюс» заперечувало здійснення дій щодо відключення квартири позивача від водопостачання шляхом зняття частини труби та фітингів. Щодо припинення надання послуг по обслуговуванню системи СКД для квартири позивача, то суд вважає, що припинення надання вказаної послуги жодним чином не порушило прав позивача, оскільки чинним законодавством передбачено право виконавця послуги призупинення надання такої послуги у разі наявності заборгованості. Факт наявності у позивача заборгованості зі сплати комунальних послуг підтверджується наявним у справі договором про реструктуризацію заборгованості, який є чинним. Посилання позивача на порушення кримінальної справи з даного приводу, суд не приймає як належний доказ у даній справі, оскільки з наданого до суду Витягу з ЄРДР за № 12021105090003155 неможливо встановити відносно кого, та за вчинення яких саме самовільний дій порушене дане кримінальне провадження. Надані позивачем численні відповіді на його заяви до державних органів також не свідчать про неправомірність дій відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку, що будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про порушення прав, свобод і інтересів позивача саме неправомірними діями/бездіяльністю відповідача, суду не надано, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Змістом п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Положеннями п. 9 вказаної Постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Приймаючи до уваги те, що позивачем на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди не було надано належних доказів, не обґрунтовано заявленого до стягнення розміру шкоди у 10 000,00 грн., тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі за їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed