Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

[PERSON] 17 липня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2023 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 175, абз. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 01 серпня 2023 року позивачем було подано заяву про усунення недоліків з додатками, але недоліки у позовній заяві було усунуто не в повному обсязі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2023 року позов було повторно залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог п. 4 ч. 3 ст. 175, абз. 1 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 08 серпня 2023 року було подано виправлений позов. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне провадження у цивільній справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року у задоволенні заяви про забезпечення позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2023 року представникові позивача у задоволенні заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2023 року [PERSON] у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2023 року клопотання про виклик та допит свідків було повернуто [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2023 року представникові позивача у задоволенні заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року підготовче провадження по справі було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023 року представникові позивача у задоволенні заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було відмовлено. Позивач у своєму позові посилалася на те, що 27 липня 1996 року вона уклала шлюб з [PERSON] . На початку 2000-х років відносини погіршилися, будь-які спільні інтереси були відсутні, вони мали роздільні бюджети. 12 січня 2002 року на підставі договору дарування вона набула право власності на квартиру [ADDRESS] . 09 вересня 2004 року вона продала належу їй зазначену квартиру і придбала квартиру [ADDRESS] . Ціна договору становила 25\~121 грн., проте через борги за комунальні послуги колишніх власників, фактично за договором було сплачено 19\~800 грн. 23 листопада 2006 року за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] , ціна договору склала 106\~680 грн. На підставі договору дарування від 19 липня 2007 року частину квартири [ADDRESS] вона подарувала своїй дочці, третій особі [PERSON] . На підставі договору дарування від 25 березня 2021 року вона відчужила квартиру [ADDRESS] своїй матері, третій особі [PERSON] . Протягом зазначеного періоду [PERSON] працювала, отримувала стабільний дохід та мала успішну кар`єру, спільного бюджету з [PERSON] не мала. Останній не працював, коштів не мав, на утримання родини грошей не надавав, проте був обізнаним про належність позивачеві квартир, на них не претендував, шлюбні відносини були фактично припиненими. 21 березня 2023 року їй стало відомо про наявність заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року, яким було усунуті перешкоди [PERSON] у користуванні житловим приміщенням [ADDRESS] . З матеріалів цивільної справи їй стало відомо, що 25 липня 2006 року відповідач [PERSON] взяв у [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі, еквівалентному 38\~363 доларам США, та зобов`язався повернути до 15 січня 2007 року, проте, зобов`язання не виконав, тому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2007 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто грошові кошти у розмірі 165\~265 грн., 3 % річних у розмірі 411 грн., а всього 165\~676 грн. 10 коп. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2021 року було визначено частку боржника у спільному майні частину квартири [ADDRESS] та частину квартири [ADDRESS] . На час постановлення ухвали судом від 25 червня 2021 року квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , а частина квартири [ADDRESS] належала [PERSON] . Про розгляд справи про визначення частки боржника у спільному майні ніхто із вищезазначених осіб повідомлений не був. На підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2021 року [PERSON] зареєстрував право власності на частину квартири [ADDRESS] , користуючись цим приходить до квартири з невідомими особами, погрожує зробити квартиру непридатною для проживання, здійснює заходи, спрямовані на припинення теплопостачання до квартири, тощо. [PERSON] було заявлено позов про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , вважаючи, що вона була об`єктом спільного сумісного майна подружжя позивача і відповідача. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто за договором позики 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 51\~760 грн. 23 коп. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто за договором позики 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 20 762 грн. 16 коп., а також заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто за договором позики 3 % річних та інфляційні втрати у розмірі 55 353 грн. 83 коп. Зважаючи на презумпцію спільного сумісного майна подружжя, отримав від [PERSON] позику, яку не повернув, що мало наслідком визначення частки боржника в праві особистої власності в майні, придбаному позивачем за особисті кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин. Просила суд встановити факт набуття нею квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] на праві особистої приватної власності за власні кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин. У судове засідання позивач не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, представник позивача у своєму клопотанні до суду просив утриматися від розгляду справи до розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції. Судом не вбачається підстав для відкладення судового засідання, оскільки провадження у справі Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було відкрито 20 вересня 2023 року, стороною позивача було викладено свою позицію в позовній заяві, підготовче провадження закрито 31 жовтня 2023 року. Доказів неможливості бути присутньою у судовому засідання судові позивачем надано не було, а також враховуючи подання стороною позивача скарги щодо дисциплінарного проступку судді до Вищої ради правосуддя відносно безпідставного затягування розгляду справи протягом строку, встановленого законом, відкладення судового розгляду буде сприяти затягуванню розгляду справи та порушенню процесуальних строків, визначених чинним ЦПК України. Відповідач [PERSON] про час та дату судового розгляду повідомлений у порядку ч. 11 ст. 128 та ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Третя особа [PERSON] у письмових поясненнях на позов зазначив, що з доказів, наданих до позовної заяви, вбачається, що позивач з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 1996 року. У період перебування у шлюбі ними було придбано дві квартири: [ADDRESS] та [ADDRESS] . В межах виконання судового рішення про стягнення з відповідача на користь третьої особи [PERSON] заборгованості за договором позики Індустріальним районним судом було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та подання керівника виконавчої служби Індустріального району м. Дніпра та виділено частки із спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] . Позивачем було оскаржено судове рішення про виділ часток боржника у спільному майні в апеляційному порядку, тобто, позивач була обізнана про розподіл часток та наявності судових рішень про стягнення боргу. В межах виконавчого провадження ним було набуто право власності на частину квартири [ADDRESS] та вселено до вказаної квартири. Позивач була обізнана про наявність боргових зобов`язань [PERSON] , оскільки після задоволення позовних вимог про стягнення боргу у 2007 році, вона разом з відповідачем здійснила відчуження частини квартири [ADDRESS] на користь на той час малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] . Зазначені дії ускладнили виконання судового рішення, оскільки співвласником квартири стала малолітня дитина. У 2019 році в межах виконавчого провадження у відповідача було вилучено його мобільний телефон та чохол, після вилучення якого матір [PERSON] , третя особа [PERSON] , зверталася до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, у задоволенні якого було відмовлено. У 2020 році за фактом невиконання судового рішення щодо сплати боргу відомості було внесено до ЄРДР. В межах досудового розслідування кримінального провадження [PERSON] було викликано в якості свідка, де вона надала заяву про те, що є дружиною [PERSON] і відмовляється від дачі показів відносно членів своєї сім`ї. 25 березня 2021 року позивач подарувала квартиру [ADDRESS] своїй матері, [PERSON] . На теперішній час в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа про визнання недійсним договору дарування зазначеної квартири та скасування запису про державну реєстрацію. Також згідно з відомостями, які містяться в матеріалах виконавчого провадження, [PERSON] і [PERSON] мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , і повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , при цьому позивач стверджує, що між ними відносини погіршилися з 2000-х років, спільні інтереси відсутні та вони припили спілкування. Відповідно до даних Держприкордонслужби від 25 вересня 2023 року відповідач [PERSON] 25 січня 2022 року виїхав за межі України та до теперішнього часу не повернувся. Для визначення права власності майна передбачено способи захисту прав щодо майна, придбаного у шлюбі, шлюбний договір або розподіл. Щодо взаємовідносин третьої особи [PERSON] та відповідача [PERSON] зазначив, що останній у 2006 році, користуючись дружніми відносинами, звернувся до [PERSON] з проханням позичити грошові кошти для заснування, начебто, сімейного бізнесу. 25 липня 2006 року з особистих заощаджень [PERSON] передав відповідачеві у борг 193\~733 грн., що було еквівалентно 38\~363 доларам США, які він мав повернути до 15 січня 2007 року. У намірах [PERSON] був упевненим, оскільки відповідач був фінансово забезпеченим: був акредитованим суддею матчів з міні-футболу України та працював менеджером з продажу рекламних матеріалів, у його власності перебувало дві квартири - [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за дружиною, та [ADDRESS] . Між ними були дружні стосунки. Проте, відповідач повернув лише 5\~800 доларів США. У зв`язку з відмовою [PERSON] повертати борг добровільно, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 165\~676 грн. 10 коп. За період з 07 листопада 2008 року по 2019 рік виконавчий лист систематично повертали з формальними відписками, посилаючись на відсутність майна, на яке можливо здійснити стягнення, попри наявність двох квартир та автомобіля, роботу футбольним суддею та наявність підприємницької діяльності. Як стало відомо [PERSON] з ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 листопада 2006 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , а 19 квітня 2007 року позивачем було подаровано своїй малолітній на той час дочці, [PERSON] , 1998 року народження, частину квартири [ADDRESS] . Вважає, що за позичені ним відповідачеві грошові кошти, [PERSON] придбав квартиру, право власності на яку було зареєстровано за його дружиною, [PERSON] , а за три тижні після ухвалення судом рішення про стягнення боргу здійснено відчуження частини квартири на користь малолітньої дитини сторін. Викладене свідчить про наявність злочинного зговору подружжя [PERSON] і [PERSON] та третьої особи [PERSON] з метою неповернення грошових коштів. З документів, наданих до матеріалів позову, вбачається, що заборгованість за комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] були сплачені у липні 2006 року, після отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у борг. Майно, придбане у період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, що було предметом перевірки при розгляді цивільної справи Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська. Визнання факту, що придбане майно є особистою власністю [PERSON] , є неналежним способом захисту. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У своїй заяві до суду просив розглядати справу без його участі та участі його представника, проти задоволення позовних вимог заперечував. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки судові не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву до суду не подала, будь-які заяви чи клопотання від третьої особи до суду не надходили. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки судові не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву до суду не подала, будь-які заяв чи клопотання від третьої особи до суду не надходили. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню, за наступних підстав. Судом встановлено, що 27 липня 1996 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 11), від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 95-95), та повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 3507, [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 12-13). На підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К. і зареєстрованого в реєстрі за № 2343, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 20-21), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 24). Згідно з довідкою № 1577 від 11 серпня 2006 року, виданою КЖЕП № 53, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано [PERSON] , чоловіка [PERSON] , дочку [PERSON] (т. 1 а.с. 245). Згідно з відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру № 234826 від 20 вересня 2023 року [PERSON] , [INFO] , з 18 липня 2006 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 177). 23 листопада 2006 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бандурою М.К. і зареєстрований в реєстрі за № 4611 (т. 1 а.с. 16-17), відповідно до умов якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 2-948/07 від 28 березня 2007 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 165\~265 грн. та 3 % річних у розмірі 411 грн. 10 коп., а всього 165\~676 грн. 10 коп. (т. 1 а.с. 35-36). 19 квітня 2007 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1445, [PERSON] подарувала [PERSON] частину квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 25-26), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 27). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2020 року [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Індустріальний ВДВС м. Дніпра про звільнення майна з-під арешту (виключення майна з опису) було відмовлено (т. 1 а.с. 214-216). 25 березня 2021 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджено договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. і зареєстрованим в реєстрі за № 2798 (т. 1 а.с. 28-29). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто три відсотки річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 51\~760 грн. 23 коп. та судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (т. 1 а.с. 37-40). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2021 року (т. 1 а.с. 41-44), залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року (т. 1 а.с. 210-212), визначено частку майна боржника [PERSON] у спільному сумісної власності подружжя у квартирі [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , як частину, та частку в частині квартири [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , як 1/4 частину. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто три відсотки річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 20 762 грн. 16 коп. та судовий збір у розмірі 908 грн. (т. 1 а.с. 46-49). На підставі акту передачі майна стягувачеві в рахунок погашення боргу, затвердженого старшим державним виконавцем Індустріального ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 07 липня 2022 року, [PERSON] на праві власності належить частина житлової квартири [ADDRESS] , про що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. 14 липня 2022 року видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 586 (т. 1 а.с. 213). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2022 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто три відсотки річних та інфляційні втрати у загальному розмірі 55 353 грн. 83 коп. та судовий збір у розмірі 992 грн. 80 коп. (т. 1 а.с. 50-54). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою задоволено частково: усунуто перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] у квартиру; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір по 496 грн. 20 коп. (т. 1 а.с. 55-59). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 червня 2023 року відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В., Індустріальний ВДВС у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування запису про державну реєстрацію (т. 1 а.с. 60-61). Згідно із відповіддю Держприкордонслужби України на запит № 175780022 від 25 вересня 2023 року (т. 1 а.с. 219), відповідач [PERSON] , [INFO] , 25 січня 2022 року виїхав за межі України. Відповідно до ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 Верховний Суд зазначив, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як підставу своїх позовних вимог [PERSON] вказує придбання нерухомого майна за особисті кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем, проте, наданими до матеріалів цивільної справи доказами вказані твердження спростовуються. Так позивач стверджує, що на початку 2000-х років її відносини з [PERSON] погіршилися, у них були відсутні будь-які спільні інтереси, майже не спілкувалися та мали роздільні бюджети, але позивачем не зазначено час припинення сторонами шлюбних відносин місяць, рік. При цьому, зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] з 18 липня 2006 року є адреса: [ADDRESS] , де зареєстрована та проживає позивач. Також, при укладенні договору дарування частини квартири від 19 липня 2007 року на користь малолітньої (на той час) дочки [PERSON] від її імені діяв [PERSON] як законний представник. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується актовим записом про народження від 03 листопада 2009 року, відомості про батька внесені на підставі актового запису про реєстрацію шлюбу № 398 27 липня 1996 року, заявником реєстрації народження малолітнього [PERSON] , [INFO] , в актовому записі зазначено відповідача [PERSON] (т. 2 а.с. 96). Суд зауважує, що при укладенні договору дарування квартири від 25 березня 2021 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., нотаріусом зазначено застереження, що згода чоловіка дарувальника на дарування квартири викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом від 25 березня 2021 року, що додана до документів, переданих нотаріусові при укладенні цього правочину (т. 1 а.с. 29). Також, позивачем [PERSON] слідчому Кривенко В.Ю. у заяві від 11 червня 2021 року зазначено, що вона є дружиною [PERSON] і, посилаючись на положення ст. 66 КПК України, відмовляється надавати свідчення відносно себе та членів своєї родини в якості свідка (т. 1 а.с. 218). Як було встановлено судом при розгляді справи, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 202/3543/21 (провадження № 6/202/183/21) від 25 червня 2021 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року, встановлено, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] є об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] (т. 1 а.с. 41-44, т. 1 а.с. 210-212). Крім того, в апеляційній скарзі на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні про забезпечення позову стосовно обох спірних квартир, позивач посилалася на дію презумпції спільного майна подружжя (т. 2 а.с. 5-7). Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд зауважує, що станом на день розгляду спору, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за третьою особою [PERSON] . Також, позивачем не доведено, що кошти, сплачені нею за придбання квартири [ADDRESS] , були її особистими коштами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належним, достатніми та допустимими доказами факт припинення сторонами шлюбних відносин та придбання майна за особисті кошти. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Разом з цим, суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 Верховний Суд висловив позицію про те, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року № 317/3272/16-ц визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, сплачений нею судовий збір у загальному розмірі 1\~610 грн. 40 коп. (т. 1 а.с. 1, 2) слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed