Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-31 00:00:00

29.08.2023 р. до суду надійшов вказаний позов. Позовні виоги мотивані тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.11.2020 р., з неї на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до повноліття дитини. [INFO] у неї народилась друга дитина - син [PERSON] , та з даного часу перебуває на її утриманні. За переконання позивача народження другої дитини спричинило зміну її матеріального стану та потребує додаткових фінансових витрат. З 17.03.2023 р. вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до длосягнення нею трирічного віку, яка є неоплачувальною. Як заначила позивач в неї наявна заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01.06.2023 р., становить 64 681,36 грн.. Посилаючись на вказані обставини позивач просила звільнити її від сплати заборгованості по аліментам, та змінити спосіб присуджених аліментів та стягнувати з неї аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500,00 грн. Ухвалою суду від 31.08.2023 р, відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.31). Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялась копія ухвали суду про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які вручені останньому 18.09.2023 р. (а.с.35). 28.09.2023 р.до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти вимог позивача заперечував в повному обсязі, з підстав їх необгрунтованості. Також зазначив, що позивач рішення суду про стягнення аліментів не виконувала, а народження другої дитини не звільняє її від обов`язку утримувати іншу дитину (а.с.37-45). Відповіді на відзив до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення та часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.11.2020 р, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] ,. у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду, тобто з 06.07.2020 р. і до повноліття дитини (а.с. 21). Щодо вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, слід зазначити наступне. Згідно ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільненні від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Частиною 4 статті 273 ЦПК України встановлено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 09.06.2023 виданої Святошинським ВДВС у м.Києві, боржник [PERSON] , станом на 01.02.2023 р., має заборгованість по сплаті аліментів на користь [PERSON] в сумі 56 800,76 грн. (а.с. 23) Позивач, як на обставину, яка має істотне значення для звільнення від сплати заборгованості по аліментам, посилається на те, що в неї народилась друга дитина. Встановлено, що [PERSON] народила [INFO] сина [PERSON] (а.с. 20). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно до ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Аналогічна вимога мається у п.22 Постанови Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених ст.197 СК України умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 381/1553/19-ц. Отже, суд може, за передбачених статтею 197 СК України умов, повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Судом встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась з 2020 р. в розмірі 49 327,95 грн., та за період з жовтня 2022 - по січень 2023 р. становить 16 010,25 грн. (а.с.60-61) , з лютого 2023 р. по травень 2023 р. сума боргу складає 7880,60 грн (а.с. 59). З зазначених документів вбачається, що ще до зміни сімейного стану позивача в 2020 р. в неї наявна заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 49327,95 грн. Згідно наказу № 113-к від 14.03.2023 р. [PERSON] надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.03.2023 р. до 15.12.2025 р. (а.с. 22). З 11.02.2022 р . у позивача змінився лише сімейний стан. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про відпустки" після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. На переконання суду з 17.03.2023 р., у позивача змінились обставини, що має істотне значення, а саме, як сімейний стан так і матеріальний стан, що надає право на часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості, саме з березня 2023 р. по травень 2023 у сумі 7880,60 грн., згідно довідки разрахунку заборгованості від 09.06.2023 р. (а.с. 59). Подальшого періоду заборгованості суду не надано, як і не надано доказів наявності заборгованості. В позовній заяві позивач не зазначає, ані періоду заборгованості, ані суми від якої просить звільнити від сплати заборгованості. Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та часткове звільнення [PERSON] від сплати аліментів на користь [PERSON] , які стягуються за рішення суду від 16.11.2020 р. з березня 2023 р. по травень 2023 в сумі 7880,60 грн. В задоволені позовних вимог в частині звільнення від сплати аліментів за інший період слід відмовити, оскільки позивачем за цей період недоведено обставин, що мають істотне значення. Що стосується вимог про зміну способу стягувальних аліментів, слід зазначити наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. За таких обставин, виходячи з інтересів дитини, яка є неповнолітньою і не в змозі сама себе утримувати, обов`язок батьків забезпечувати належний рівень життя своїй дитині, розмір витрат на її утримання та стан її здоров`я, досліджені в судовому засіданні обставини, передбачені ст.192 СК України, суд вважає, що відсутні підстави для зміни розміру аліментів, визначених заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року ( справа № 377/376/20). Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з неї на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.11.2020 на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а саме встановити аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. Однак, необхідно зазначити, що формулюючи позовні вимоги саме таким чином, позивач фактично просить змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, а саме з визначення аліментів у частці в розмірі всіх видів його доходів на тверду грошову суму. Проте, частиною третьою статті 181 СК України передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений за рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача пр озміну способу стягувальних аліментів. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial