Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у володінні і користуванні власністю посилаючись на те, що вона є власницею земельної ділянки і житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 26.03.2011 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про право на частину цього майна. Окрім того вона є спадкоємицею після смерті тітки [PERSON] , яка померла [INFO] і якій належала інша половина будинку та земельної ділянки за цією адресою. Зазначає, що є одноосібним власником житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] і має право на захист своєї власності. Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] незаконно, без її згоди вселився у будинок і проживає у ньому, тим самим перешкоджаючи володіти і користуватись її власністю. Вказала, що у будинку знаходяться її речі, вона не має доступу до них, не знає в якому вони стані. У будинок з відома [PERSON] приходять незнайомі сторонні люди, які вільно пересуваються будинком та земельною ділянкою, користуються її речами, ведуть себе зухвало, на її зауваження не реагують. Вона неодноразово зверталась до поліції з приводу вжиття заходів щодо [PERSON] , однак він на її прохання та пропозицію поліції виїхати із будинку добровільно не реагує, хоча має у своїй власності квартиру за адресою [ADDRESS] . Вважає, що [PERSON] повинен бути виселений із її будинку без надання іншого житла. А тому просила, з урахуванням заяви про залишення без розгляду позовної вимоги в частині звільнення земельної ділянки, усунути перешкоди у володінні і користуванні власністю, виселивши [PERSON] із будинку [ADDRESS] без надання іншого житла та стягнути з нього на її користь понесені судові витрати. Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07 липня 2023 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.\~\~ Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення\~позивачки,\~її представника,\~відповідача,дослідивши письмові докази справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦПК України). Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданого представництвом Фонду державного майна України у м. Чернівці від 17.01.1996 року [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належав будинок, загальна площа якого становить 81,50 кв.м. за адресою [ADDRESS] (а.с. 16). 26 березня 2011 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1921 року народження, яка померла [INFO] , є [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ). Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 1/2 частини житлового будинку за [ADDRESS] , яка належала [PERSON] : 1/3 - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 січня 1996 року Представництвом Фонду державного майна України в місті Чернівці, згідно з розпорядженням за №17381 від 17 січня 1996 року, зареєстрованого у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №98 на сторінці 84, номер запису - 12123; 1/6 - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою 26 червня 2008 року за реєстровим № 5-1522, зареєстрованого у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації 16 листопада 1999 року у реєстровій книзі за №98 на сторінці 84, номер запису 12123 (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 07 червня 2011 року після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 14), що є дошлюбним прізвищем, що підтверджується копією дублікату свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 21 квітня 2008 року (а.с. 13). [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником частки будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 25.04.2012 року (а.с. 15). [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 20 квітня 2008 року (а.с. 12). 12.05.2008 року у м. Чернівці [PERSON] було складено заповіт, який зареєстрований в реєстрі за №708, згідно з яким [PERSON] заповіла усе майно, що належало їй на час смерті, [PERSON] позивачці у справі. Копію вказаного заповіту додано до матеріалів справи (а.с. 4). В матеріалах копії спадкової справи №9/2023, заведеної приватним нотаріусом Холоменюк О.І. після смерті [PERSON] та витребуваної судом ухвалою від 25 жовтня 2023 року, зазначено, що заповіт №708 від 12.05.2008 року, номер у Спадковому реєстрі 44647965 є чинним (а.с. 82). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, що належало померлій на час її смерті, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 71849430 від 20.03.2023 року спадкової справи №9/2023, заведеної 20.03.2023 року приватним нотаріусом Холоменюк О.І. (а.с. 11). До спадкового майна належить, зокрема, 1/2 житлового будинку за [ADDRESS] , в якому проживала померла. [PERSON] також зареєстрована за адресою реєстрації померлої, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи від 29.03.2023 року №523613 (а.с. 97). Згідно з листом приватного нотаріуса Холоменюк О.І., за результатами розгляду заяви про прийняття спадщини [PERSON] , після смерті тітки - [PERSON] , як за заповітом так і за законом, нею було зареєстровано дану заяву за вхідною кореспонденцією №107/02-14, 04.04.2023 року та в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №35 04.04.202 року, та приєднано до матеріалів спадкової справи №9/2023 щодо майна померлої [PERSON] (а.с. 19). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України. Так, у вказаній статті закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а такожне допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вказані твердження узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 09.07.2018 у справі № 725/1570/16, від 11.04.2019 у справі № 450/1138/17, від 30.09.2019 у справі № 174/51/17. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частинами четвертою та п`ятою вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз`яснено в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном\~(має\~речове право)\~з підстави,\~передбаченої законом\~або договором,\~і що\~діями відповідача,\~не пов`язаними\~з позбавленням\~володіння,\~порушується його\~право власності\~чи законного\~володіння.\~Такий позов\~підлягає задоволенню\~і в\~тому разі,\~коли позивачдоведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст. 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Водночас не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18). Частиною ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи. Згідно з копією довідки приватного нотаріуса Холоменюк О.І., позивачка [PERSON] прийняла спадщину фактично, оскільки була зареєстрована за однією адресою з померлою [PERSON] , крім того, прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Станом на день ухвалення рішення свідоцтво про право на спадщину на 1/2 житлового будинку за [ADDRESS] , що належав померлій [PERSON] не видано. Суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Таким чином, так як позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, вона є її власницею з часу відкриття такої спадщини та має всі права на неї, окрім права вільно нею розпоряджатися. Суд не приймає доводи відповідача щодо того, що [PERSON] не має права ставити вимоги про виселення [PERSON] з 1/2 будинку до здійснення державної реєстрації права власності. Відтак, позивачка у справі у встановленому законом порядку прийняла спадщину, є її власницею з часу її відкриття, а документом на підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане у встановленому законом порядку, для отримання якого відповідач чинить перешкоди. Оскільки в матеріалах справи міститься заява відповідача [PERSON] від 23.06.2023 року до приватного нотаріуса Холоменюк О.І. з проханням не видавати іншим спадкоємцям свідоцтво на право власності на спадкове майно, у зв`язку з спірними питаннями, що потребує вирішення в суді (а.с. 116). Відсутність реєстрації\~права власності\~відповідно до\~Закону України\~«Про реєстрацію\~речових прав\~на нерухомемайно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення позивачки прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Так у судовому засіданні встановлено, що позивачка позбавлена можливості вільно користуватись будинком, позбавлена доступу власних до речей, що знаходяться в будинку. Відтак у позивачки, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникли із часу відкриття спадщини, тому спадкоємиця [PERSON] може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених ст. 29 ЦК України. Що стосується доводів відповідача про наявність спору щодо спадкового майна, суд не погоджується з аргументацією відповідача, оскільки наявність судового спору щодо спадкового майна не припиняє право позивачки, як спадкоємиці на спадкове майно, відповідно не є перешкодою для захисту такого права в судовому порядку до моменту, поки судом не буде встановлено відсутність такого права. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у цивільній справі 463/6829/21-ц (61-12264св22). Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Сторонами по справі не заперечується, що померла [PERSON] , якій належала будинку за адресою [ADDRESS] являлась двоюрідною сестрою відповідача [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів, що відповідач входить до кола членів сім`ї померлої [PERSON] . Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Враховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. \~ \~ \~ \~Суд робить висновок, що виселення відповідача із будинку, що є власністю [PERSON] є законним та обґрунтованим. На підтвердження чинення відповідачем перешкод у користуванні будинком позивачці по адресі [ADDRESS] , позивачкою надані талони-повідомлення єдиного обліку №9106 та №17430 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, в яких зазначено, що [PERSON] відмовляється покинути будинок заявниці та незаконно в ньому проживає (а.с. 20-21). Добровільно звільнити житло, яке належить позивачці на праві власності відповідач не бажає. \~ \~ \~ \~Матеріали справи містять докази наявності у відповідача [PERSON] іншого житла, а саме квартири, загальною площею 49,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7-8). Судом не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що він не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом та роботою. З огляду на встановлені обставини, оцінивши баланс інтересів сторін, суд вважає, що виселення відповідача [PERSON] без надання іншого житла відповідає легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції та не може бути розцінено, як надмірний тягар. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Також необхідно зазначити, що крім отримання спадщини за заповітом позивач є спадкоємцем другої черги за законом після смерті покійної [PERSON] . Таким чином, суд вважає доведеним те, що відповідач перешкоджає позивачці, як законному власнику житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 якого входить до складу спадщини, у вільному володінні та користуванні вказаним нерухомим майном, порушуючи її права та інтереси, передбачені та гарантовані законом, а саме права на володіння та користування вищевказаним житловим будинком. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги про усунення перешкод у користуванні позивачкою житловим будинком за вищевказаною адресою, шляхом виселення [PERSON] із будинку [ADDRESS] без надання іншого житла, є доведеними та обґрунтованими належними і допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню. Крім того,\~відповідно до\~ст.141\~ЦПК України\~з відповідача\~ [PERSON] \~на користь\~позивачки необхідно\~стягнути судові\~витрати по\~сплаті судового\~збору в\~розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved