Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-07 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2017 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, спричиненої незаконними діями відповідачів по кримінальному провадженню №42016220000000979. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.10.2016 року позивач звернувся із заявою про кримінальні правопорушення, передбачені ст.ст. 364, 365, 371 Кримінального кодексу України, вчинені співробітниками поліції [PERSON] , Бабушкіним та Токарь, проте відповідач не вніс відомості до ЄРДР та порушив його право на доступ до правосуддя. Внаслідок неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури позивач вимушений був звертатися до Червонозаводського районного суду м. Харкова за захистом своїх прав та витрачати свій час. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.11.2016 року було зобов`язано відповідача внести відомості до ЄРДР за заявою позивача від 25.10.2016 року. 07.11.2016 року відповідачем було внесено відомості за заявою позивача. Проте, в подальшому кримінальне провадження постановами слідчого неодноразово закривались. У зв`язку з чим позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, пов`язаних з тим, що він не міг реалізувати своє право на розгляд заяви, поданої до прокуратури та вимушений був докладати додаткових зусиль для поновлення свого права. Відповідач, не зважаючи на ухвали суду, клопотання позивача та докази, навмисно продовжує свою бездіяльність і не проводить досудове розслідування у розумні строки, що спричиняє моральне страждання. Так, по вині відповідача, позивач, інвалід ІІ групи, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись в суд для захисту своїх прав, у зв`язку з чим переносить глибокі моральні страждання; по вині відповідача він також позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; по вині відповідача порушено психологічне благополуччя. Просить суд позов задовольнити, захистити конституційне право позивача на компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінального провадження №42016220000000979 та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 384 000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні доводи, викладені у позовній заяві підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Прокуратури Харківської області Мельничук О. А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, просила суд відмовити у його задоволенні. У матеріалах справи містяться письмові заперечення на позовну заяву та додаткові пояснення, згідно яких відповідач наголошує, що посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування кримінального провадження №42016220000000979 позивачем не надано. Процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Реалізація позивачем свого права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування постанов не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Отже, правові підстави для застосування норм ст. 1174, ст. 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Твердження позивача про те, що він є інвалідом 2-ої групи і тому зазнає страждань від дій службових осіб прокуратури Харківської області, не має під собою жодного обґрунтування, оскільки а матеріалах справи відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між його інвалідністю та будь-якими діями органів прокуратури. Крім того, представник відповідача вказує, що ч. 1 ст. 365 КК України містить матеріальний склад злочину, а саме, що відповідальність за ч.1 ст. 365 КК України настає лише у випадку спричинення внаслідок дій, передбачених цією статтею майнової шкоди у необхідному розмірі, а в ході досудового розслідування поза розумним сумнівом було встановлено відсутність такої шкоди, у зв`язку із чим 24.02.2017 року слідчим було прийнято рішення про закриття кримінального провадження. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, проте у матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач наголошує, що факт звернення позивача до суду внаслідок тривалої бездіяльності відповідача, тобто реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності посадових осіб відповідача, не може свідчити про завдання йому моральної шкоди та не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача Вичерпний перелік передбачений ч. 1 ст. 1176 ЦК України, згідно якого відшкодовується шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду. Позивач не надав доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, не обґрунтував належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Оцінюючи аргументи, викладені в позові, відзивах та поясненнях щодо нього, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Матеріалами справи та матеріалами кримінального провадження встановлено, що 22.10.2016 року після зупинки співробітниками патрульної поліції [PERSON] та [PERSON] транспортного засобу, під керуванням якого була [PERSON] під час перевірки документів було встановлено, що вказаний автомобіль перебуває під арештом та в цей же день співробітник УПП [PERSON] винесла постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 255 грн за частиною 1 статті 122 КУпАП. Позивач зазначає, що в результаті неправомірних дій зі сторони працівників поліції, [PERSON] була викликана швидка допомога, підвищився тиск. Від медичної допомоги в умовах стаціонару [PERSON] відмовився. 25.10.2016 року [PERSON] звернувся до прокуратури Харківської області із заявою про кримінальне правопорушення, скоєного відносно [PERSON] співробітниками поліції [PERSON] , Бабушкіним та Токар. Із відповіді прокурора організаційно-методичного відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури №15/3-76-15 від 28.10.2016 року вбачається, що заявнику повідомлено, що заява не містить обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення вказаними особами, а тому за відсутності конкретних даних про ознаки кримінально-караного діяння, відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 31.10.2016 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Червонозаводського районного суду м. Харкова на бездіяльність прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за результатами розгляду якої ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Чудновської І.І. від 03.11.2016 року скаргу [PERSON] задоволено та зобов`язано компетентних осіб прокуратури Харківської області внести відповідні відомості за його заявою від 25.10.22016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.11.2016 року щодо зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за зверненням [PERSON] від 25.10.2016 року щодо неправомірних дій співробітників УПП у м. Харкові [PERSON] та [PERSON] , було внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 та розпочато досудове розслідування. Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Поповим Д.В. від 05.12.2016 року відмовлено у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 від 07.11.2016 року. Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінським О.В. від 24.02.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 від 07.11.2016 року за частиною 1 статті 365 Кримінального кодексу України закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення в діях інспекторів патрульної поліції у м. Харкові [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.05.2017 року скаргу [PERSON] задоволено, скасовано постанову старшого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О. від 24 лютого 2017 року про закриття кримінального провадження №42016220000000979 від 07.11.2016 року та матеріали кримінального провадження повернуто до прокуратури Харківської області для продовження досудового розслідування. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.06.2017 року скаргу [PERSON] задоволено, скасовано постанову старшого слідчого першого слідчого відділу управління прокуратури Харківської області Попова Д.В. від 05.12.2016 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №42016220000000979. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.06.2017 року скаргу [PERSON] задоволено: скасовано постанову старшого слідчого першого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Попова Д.В. від 05.12.2016 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №42016220000000979 від 07.11.2016 року. Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінським О. від 21.07.2017 року у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 від 07.11.2016 року відмовлено. Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінським О. від 28.07.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 від 07.11.2016 року за частиною 1 статті 365 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення в діях інспекторів патрульної поліції у м. Харкові Настенко К.В. та [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.11.2017 року скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого в ОВС першого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 28.07.2017 року про закриття кримінального провадження №42016220000000979 від 07.11.2016 року скасовано. Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінського О.В. від 30.03.2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 від 07.11.2016 року за ч.1 ст. 365 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення в діях інспекторів патрульної поліції у м. Харкові [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.10.2018 року скаргу [PERSON] задоволено, скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Богінського О.В. від 30.03.2018 року про закриття кримінального провадження №42016220000000979 від 07.11.2016 року. Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінського О.В. від 19.10.2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 від 07.11.2016 року за ч.1 ст. 365 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення в діях інспекторів патрульної поліції у м. Харкові [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.05.2019 року скарга [PERSON] задоволена, постанова слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінського О.В. від 19.10.2018 року про закриття кримінального провадження скасовано та продовжено проведення досудового розслідування. Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області Богінського О.В. від 14.06.2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016220000000979 від 07.11.2016 року за ч.1 ст. 365 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення в діях інспекторів патрульної поліції у м. Харкові [PERSON] та [PERSON] . Пред`являючи позов до Прокуратури Харківській області, Державної казначейської служби України, позивач [PERSON] , посилаючись на положення статей 23, 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України, як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача, посилається на ухвали слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова, якими задовольнялись його скарги в рамках досудового розслідування кримінального провадження №42016220000000979 від 07.11.2016 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він змушений був звертатися до суду для оскарження бездіяльності посадових осіб прокуратури області, внаслідок чого втратив відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено його психологічне благополуччя. З огляду на викладене, суд вважає за необхідним зазначити наступне. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св18), від 17 січня 2020 року у справі №638/11414/18 (провадження №61-2685св19), від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/19 (провадження №61-18842св19), від 01 квітня 2020 року у справі №641/7772/17 (провадження №61-40338св18), від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17 (провадження №61-40480св18), від 20 травня 2020 року у справі №337/3375/17 (провадження №61-11586св19), від 20 травня 2020 року у справі №639/6736/18 (провадження №61-12512св19), від 23 червня 2020 року у справі №554/108/18 (провадження №61-41514св18), від 24 червня 2020 року у справі №520/14/19 (провадження № 61-23199св19), від 30 червня 2020 року у справі №641/7984/17 (провадження №61-36602св18), від 03 липня 2020 року у справі №686/27965/19 (провадження №61-8293св20), від 25 січня 2021 року у справі №227/4410/19 (провадження №61-9407св20), від 25 березня 2021 року у справі №227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). Таким чином, факт того, що ухвалами слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова задовольнялись скарги [PERSON] на постанови слідчого прокуратури Харківської області свідчить про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого/прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає [PERSON] . Саме по собі скасування постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами судів першої та апеляційної інстанцій. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. \~ \~ \~ \~Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] пов`язує спричинення йому моральних страждань з тривалою бездіяльністю слідчого Богінського О. під час проведенням досудового розслідування у кримінальній справі №42016220000000979 від 07.11.2016, однак позивач так і не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань внаслідок неналежного проведення досудового розслідування, не надав доказів встановлення факту протиправності дій органів прокуратури, а також факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його посадових осіб і їх вини в заподіянні цієї шкоди. Висновок спеціаліста психолога [PERSON] від 02.07.2018 року суд не приймає до уваги на підставі ст.78 ЦПК України як такий, що не відповідає вимогам допустимості доказів, виходячи з наступного. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Згідно статті 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальним знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Натомість, позивачем надано до суду висновок спеціаліста. При цьому, відповідно до статті 74 ЦПК України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Частиною 2 вказаної статті визначено, що допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта. Так, з висновку спеціаліста суд позбавлений можливості встановити, що він підготовлений саме експертом, тобто особою, яка атестована та отримала кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу». У вказаному висновку також відсутні дані відносно того, що особа, яка його підготувала, попереджена (обізнана) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Таким чином, оскільки позивач всупереч свого процесуального обов`язку не надав належних, допустимих та достовірних доказів про спричинення йому моральної шкоди, не довів протиправності у діях (бездіяльності) її заподіювачів, не довів наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діями (бездіяльністю), у суду не має підстав для стягнення такої шкоди на користь позивача, тому суд і ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю, що не позбавляє позивача повторно звернутися до суду за захистом своїх прав, виправивши недоліки стосовно недоведеності позову. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту компенсацію моральної шкоди, позивач відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України зобов`язаний довести обставини, які мають місце у диспозиції норми матеріального права, проте позивачем [PERSON] так і не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів в обґрунтування своєї позиції, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Так, у відповідності до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду; тобто позивач був звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим, у відповідності до статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок держави. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, спричиненої незаконними діями відповідачів по кримінальному провадженню №42016220000000979 від 07.11.2016 року задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed