Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-26 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона є бабою [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з якими вона разом проживала в м. Волноваха Донецької області, та у квітні 2022 року через військові дії на території України змушені були переїхати. Батько дітей, [PERSON] не проживав з дітьми з 2019 року, а мати, [PERSON] - з 2016 року. Зазначає, що з 2019 року діти повністю знаходяться на її утриманні. [PERSON] нерегулярно надав матеріальну допомогу, а [PERSON] жодного разу не надавала такої допомоги на їх утримання. Відповідачі свідомо обрали такі життєві обставини, за яких їх участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що свідчить про їх ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Тому позивач просить позбавити відповідачів батьківських прав щодо вказаних неповнолітніх дітей та стягувати з відповідачів аліменти на утримання цих дітей в розмірі по 3 000 грн., до досягнення ними повноліття. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 15.06.2023 року за клопотанням представника виконавчого комітету Коломийської міської ради, як органу опіки та піклування залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виконавчий комітет Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Донецької області як орган опіки та піклування ( а.с. 43 ). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із вказаних підстав та зазначила, що діти вже другий рік проживають без батьків. Щодо призначення її їхнім опікуном вона не зверталася до відповідних органів. [PERSON] , який є її сином, інколи телефонує до них, каже, що любить та сумує за ними, однак, приїхати не може через війну в Україні та даний час перебуває на території російської федерації, де працевлаштований та щомісячно пересилає на їх утримання кошти, близько по 4 500 грн. на кожну дитину. Спілкування його з дітьми відбувається через соціальні мережі (телеграм та смс). Мати дітей [PERSON] (невістка позивача) перебуває в м. Харцизьк Донецької області, що є окупованою територією, за час їхнього проживання у м. Волноваха спілкувалася з ними в телефонному режимі до 2016 року, а з 2022 року контакт з нею відсутній. Син міг позбавити її батьківських прав, однак, не виявив бажання. Приблизно в 2018 році невістка в телефонному режимі просила, щоб позивач привезла дітей разом з їхніми документами до неї, хоча би до блокпосту з окупованою територією, оскільки в той час був вільний в`їзд (перетин), а зараз його не має, лише через російську федерацію. Крім того, зазначила, що [PERSON] привіз її з дітьми в м. Коломия на початку березня 2022 року, де перебував приблизно до 05.04.2022 року, а потім зі співмешканкою повернувся у м. Волноваха, а звідти - в російську федерацію. Він також повідомляв, що хоче забрати дітей із собою, однак, вони вирішили залишитись з позивачем. Відповідачі не впливають негативно на дітей, не зловживають алкоголем, не є наркоманами, до відповідальності не притягалися, однак, враховуючи, що в майбутньому може виникнути питання щодо оформлення їм карток в банку, чи при їхньому поступленні у навчальні заклади чи лікувальні установи виникне необхідність додаткового пояснення, де їхні батьки, вважає, що їх слід позбавити батьківських прав щодо цих дітей. Позивач не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причин своїх неявок відповідачі суду не повідомили, не звернулися із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подав відзив на позов. Представник органу опіки та піклування Коломийської міської ради в судове засідання не з`явилась. 20.07.2023 року її представник Грицко О.А. подала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі представника, та долучити до матеріалів справи витяг із рішення виконавчого комітету №191 від 18.07.2023 року ( а.с. 97 ). Представник виконавчого комітету Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Донецької області як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явилась. 18.07.2023 року представник цієї міської військово-цивільної адміністрації електронною поштою надіслав до суду письмове повідомлення, відповідно до якого Волноваська міська ВЦА не має можливості надати висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання відповідачів за останнім відомим їх місцем проживання, у зв`язку із тимчасовою окупацією Волноваської міської територіальної громади, а також на підставі будь-яких інших документів, які стосуються справи, з огляду на відсутність таких. Волноваська міська територіальна громада, адміністративним центром якої є безпосередньо м. Волноваха, з 10.03.2022 року є повністю тимчасово окупованою рф територією. Адміністративна будівля Волноваської міської ВЦА знищена в перші дні вторгнення разом з технікою та документацією, а її адміністративний апарат евакуйовано на більш безпечні території України та його діяльність здійснюється в дистанційному режимі. Оскільки виїзд та евакуація працівників мала значні складнощі (постійні обстріли, відсутність зв`язку та можливості вивезення документації ВЦА) документи були вивезені в обмеженій кількості (а.с. 95, 96 ). Також, через систему «Електронний суд» представник Волноваської міської ВЦА Шпак О.М. 11.10.2023 року надіслала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у відсутності представника за наявними матеріалами справи з урахуванням інтересів дітей (а.с. 130-131 ). Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , а [INFO] - [PERSON] , що стверджується даними свідоцтв про народження, виданих відповідно 12.12.2008 року та 12.08.2011 року (серії [NUMBER] , актовий запис № 270 та серії [NUMBER] , актовий запис № 173), їхніми батьками вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10, 11). Згідно з копіями довідок № 2616-5001024245, №2616-5001026031 та № 2616-5001026283 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданих 13.04.2022 року управлінням соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області, місце проживання позивача [PERSON] , а також неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с. 9, 12, 13). Відповідно до копій довідок № 36/02-29, № 35/02-29, виданих 11.04.2023 року Коломийською філією №7 Коломийського ліцею №5 імені Т.Г. Шевченка Коломийської міської ради, [PERSON] та [PERSON] навчаються у вказаному навчальному закладі, з 28.03.2022 року ( а.с. 14, 15 ). Згідно з даними характеристик №38/02-29 та №37/02-29, виданих 11.04.2023 року за підписом завідувача філії вказаного навчального закладу та класного керівника, [PERSON] доглянута, забезпечена усім необхідним. [PERSON] з мамою не проживає та не спілкується, з батьком іноді спілкується в телефонному режимі, оскільки він залишився в Донецькій області. Дітей виховує баба [PERSON] , яка відвідує батьківські збори, підтримує постійний зв`язок із закладом освіти. Вдома створені всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дітей. Батьки розлучені, зі слів баби проживають на тимчасово окупованій території ( а.с. 18, 19 ). Відповідно до копій довідок № 04/23, № 03/23, виданих 25.01.2023 року приватним підприємством " Перші Київські курси іноземних мов - Коломия ", [PERSON] та [PERSON] навчаються у вказаній установі у відділенні англійської мови підліткового курсу ( а.с. 16, 17 ). Згідно з даними копії довідки №25, виданої 05.04.2023 року ФОП " [PERSON] ", [PERSON] знаходиться на ортодонтичному лікуванні в стоматологічній клініці " Естетична стоматологія " з 26.09.2022 року. Рішення про лікування приймала [PERSON] , батьків дитини не бачили ( а.с. 20 ). Відповідно до довідки № 11, виданої 30.03.2023 року комунальним закладом "Коломийська дитяча музикальна школа №1" імені А. Кос-Анатольського, [PERSON] та [PERSON] навчаються у вказаній музичній школі, заяви на вступ до школи писала їх баба [PERSON] , батьків дітей в школі не бачили ( а.с. 21 ). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанова ВС у справі № 705/3040/18). На виконання вимог ст.171 СК України вислухана думка неповнолітньої [PERSON] , яка в судовому засіданні зазначила, що її батько перебуває в російській федерації, а місце перебування матері не знає, хоча вона повідомляла їй, що живе в м. Харцизьк. Батько спілкується з ними, перераховує кошти на їх із сестрою утримання, в місяць біля 10 000 грн., хоче приїхати, однак, через війну в Україні не може. З матір`ю вона розмовляла приблизно в 2021-2022 роках, яка висилала їй подарунки, образ на неї вона не має, іноді має бажання з нею спілкуватися, а інколи - ні. Не знає чи потрібно позбавляти батьків батьківських прав. Також неповнолітня [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що її батько перебуває в м. Курськ російської федерації, працює на заводі та регулярно висилає їм з сестрою [PERSON] кошти, по 4 500 - 4 600 грн. щомісяця. Він разом з ними приїхав в м.Коломия, однак, пізніше поїхав, спочатку в м. Дніпро, а далі в російську федерацію. Спілкуються вони з ним раз в 3-4 дні через месенджер " Telegram", він вітає їх на день народження та свята. Також він вказував, що приїхати до них не може через те, що його можуть посадити в тюрму за зраду. Висловила бажання, щоб його позбавили батьківських прав, оскільки мало місце насильство з його сторони у 2016-2017 роках (бив ременем, міг замахнутись), однак, в поліцію вони з цього приводу вони не зверталися, а лише пожалілася бабусі, останнім часом таких випадків не було. Що стосується матері, вказала, що вона проживає разом зі своєю матір`ю в м. Харцизьк Донецької області, яка є тимчасово окупованою територією, та знайшла їх через соціальну мережу «Іnstagram», телефонувала та цікавилася їхнім життям, переживала за них, але потім перестала. Під час спілкування через відеозв`язок, мати запрошувала їх до себе в гості, однак, вони відмовились, бо боялись, що вона хоче їх забрати. Вона також пересилала їм іграшки (ляльки). Оскільки, вважає, що мати може приїхати і їх забрати, а в батька були друзі, з якими він проводив більше часу, то слід позбавити їх батьківських прав. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 18.07.2023 року № 191, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] по відношенню до неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ( а.с. 98). У висновку вказано, що питання щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав відносно вказаних дітей розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 26.05.2023 року та 28.06.2023 року, на якому [PERSON] (баба дітей) повідомила, що змушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки батько дітей зі своїми дітьми не проживав з 2019 року, а мати - з 2016 року. [PERSON] проживала у м. Волноваха Донецької області, а з квітня 2022 року разом з онуками перемістилася в м. Коломия, де проживають в орендованому будинку, умови проживання задовільні, діти навчаються у ліцеї, додатково займаються в музичній школі та на курсах іноземної мови (а.с. 99-100). У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак, суд,

Outcome: dismissed