Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним цивільним позовом, який мотивує тим, що з 01.07.1968 року\~ вона з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбу. З відповідачем, [PERSON] , проживають у шлюбі по сьогодення і мають намір жити до визначеного їм віку. Позивач зазначає, що перебуваючи у шлюбі спільно з чоловіком вони нажили майно, що згідно зі ст.22 КпШС України, є спільною сумісною власністю, що необхідно розділити і яке складається з : житлового будинкуза адресою [ADDRESS] з належними (на той час) до нього будівлями і спорудами(згідно Технічного паспорту станом на 10.02.1987р. та 20.05.1992р.) зареєстрованого згідно Свідоцтва про право особистої власності від 21.03.1988р. на [PERSON] , вартістю 480 000грн.; земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 3220484602:03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), вартістю 48 200грн.; земельної ділянки площею 0,2477 га, кадастровий номер 3220484602:03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, вартістю 17 300грн. Також позивач зазначила, що на початку 2022 р. її чоловік став усуватися від ведення спільного господарства, не брати участь у сплаті за житлово-комунальні послуги за будинок, відмовлятися від спілкування позивачем. На початку 2023 р. відповідач попав у лікарню, а коли вийшов то замість поїхати до дому переїхав до дочки в місто Біла Церква, де і мешкає на даний час. Таке зневажливе ставлення до неї та відмова від будь-яких пояснень ставить позивача в не зручне становище перед дітьми, а вислови чоловіка, що він єдиний власник їхньої садиби і може розпорядитися нею як сам вирішить, позивача обурює взагалі, так як вони ніколи не дозволяли собі ділити нажите ними на «твоє і моє». На підставі того, що думка відповідача про відчуження їхнього спільного майна оформленого на нього, вже стала постійною і такі дії принесуть позивачу шкоду та порушення її прав просить суд: 1.Визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] наступне майно: - житловий будинок за адресою [ADDRESS] з належними до нього будівлями і спорудами (згідно Технічного паспорту станом на 20.05.1992р.), за ринковою його вартістю - 480 000.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2500га, за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220484602:03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за ринковою її вартістю - 48 200.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2477га,за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220484602:03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, за ринковою її вартістю -17 300.00грн. 2.Визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності по 1/2 частині за кожним на: - житловий будинок за адресою [ADDRESS] з належними до нього будівлями і спорудами(згідно Технічного паспорту станом на 20.05.1992р.), за ринковою його вартістю - 480 000.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2500га,за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220484602:03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за ринковою її вартістю - 48 200.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2477га,за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 3220484602:03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, за ринковою її вартістю - 17 300.00грн. 3. Стягнути з відповідача на користь позивача матеріальні витрати на послуги БТІ в сумі 534.00грн. 4. Стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2023 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 липня 2023 року підготовче провадження по цивільній справі було закрито та призначено до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, до суду подала заяву, в якій\~ просила розгляд справи проводи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач,\~ належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався, в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] \~ перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 липня 1968 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . (а.с.18) Згідно рішення Виконкому Блощинської сільської Ради трудящихся від 08 лютого 1975 року [PERSON] було надано дозвіл на забудову присадибної ділянки площею 0,17 га по [ADDRESS] згідно плану забудови виданого районним архітектором, на підставі Свідоцтва на забудову садиби, виданого та зареєстрованого Рішенням Виконкому Блощинської сільської Ради трудящихся від 21.04.1975р. за №180. (а.с. 42-50) Право власності на будинок [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21.03.1988 року, виданого Острійською сільською радою (книга №1 , реєстровий №5), інвентарний №155. Первинна технічна інвентаризація на вищевказаний житловий будинок проводилася станом на 10.02.1987 року, наступна поточна інвентаризація проводилася 20.05.1992 року. (а.с.25, 41,52-56) На підставі рішення Острійківської сільської ради від 13 березня 2009 р., №20-174, 20 сесії 5 скликання [PERSON] було видано два державних акти на право власності на земельну ділянку:\~ площею 0,2500 га, кадастровий номер 3220484602:03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що була зареєстрована 15 червня 2009 р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 322040001007177;\~ та площею 0,2477 га, кадастровий номер 3220484602:03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, що була зареєстрована 15 червня 2009 р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 322040001007176. Дані земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS] . (а.с.31-32, 36-37) Тобто, судом встановлено, що земельна ділянка, що надавалася позивачеві під забудову рішенням Виконкому Блощинської сільської ради трудящихся від 21.04.1975 р. за №180 була поділена на дві: площею 0,2500га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і площею 0,2477 га для ведення особистого селянського господарства. Одже, судом встановлено, що зазначене вище майно було набуте в період шлюбу, проте було зареєстроване на відповідача. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення міститьстаття 60 СК України). Згідно зістаттею 24 КпШС Українимайно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно достатті 28 КпШС Українив разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. Визнання за позивачем права власності на частку земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій знаходиться будинок, є правомірним з підстав, що відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України при переході права власності на будівлі і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 cm. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 cт. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово- будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої, ніхто не же бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved