Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-01 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 40.29-34/245 від 14.06.2007 р., укладеного з АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.06.2007 р. між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 40.29-34/245, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу грошові кошти у тимчасове користування в межах максимального ліміту до 130900 доларів США зі сплатою 12,85% річних. Позивач посилається на те, що при укладенні договору були порушені вимоги ст.ст.11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, внаслідок чого він був введений в оману. Відповідач незаконно стягнув з позичальника комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку. Умови договору позивач вважає дискримінаційними та несправедливими, що призводить до суттєвого дисбалансу інтересів сторін. 30.11.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 14.03.2017 р. відповідачем подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких Банк просить відмовити у задоволенні позову, оскільки умови договору містять всю необхідну інформацію,викладену в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач підписав даний договір, а отже погодився на його умови, у строки, встановлені ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів» не відмовився від договору, отримав кредит та частково виконував свої зобов`язання. Також відповідачем подана заява про застосування до вимог позивача наслідків пропуску ним строків позовної давності. 07.09.2018 р. справа прийнята в провадження судді Колдіної О.О. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. 10.03.2020 р. позивачем подана заява про збільшення позовних вимог, яка фактично є заявою про зміну предмету позову, відповідно до якої він просить визнати недійсним не лише Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 40.29-34/245 від 14.06.2007 р., але і договір іпотеки № 013/307-1 від 14.06.2007 р. Як на підставу недійсності іпотечного договору позивач посилається та те, що АТ «Альфа-Банк» вчинив дії, які порушують права неповнолітньої дитини - [PERSON] , 2003 р. народження, а саме звернув стягнення на предмет іпотеки, здійснив перереєстрацію права власності та подальше відчуження майна без дозволу Служби у справах дітей та сім`ї. 03.12.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва позов залишено без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.04.2021 р. ухвала Голосіївського районного суду м.Києва була скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. 17.10.2022 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги та обґрунтування позову, просив суд позов задовольнити, посилаючись на недійсність кредитного договору при укладенні якого йому не була надана вся необхідна інформація, чим порушено права споживача банківських послуг, а також іпотечного договору, укладенням якого порушено як його права, так і права неповнолітньої дитини. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи на пропуск позивачем строків звернення до суду, а також безпідставність заявлених вимог, оскільки при підписання кредитного договору в своїй заяві позивач зазначив, що ознайомлений з усією необхідною інформацією, а отже погодився з умовами договору, отримав кредит, частково виконував свої зобов`язання. Крім того, представник відповідача зазначив, що обставинам дійсності іпотечного договору вже надавалась оцінка Шевченківським районним судом м.Києва при розгляді справи 761/42927/16-ц за позовом дружини позивача. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що 14.06.2007 р. між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 40.29-34/245, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу грошові кошти у тимчасове користування в межах максимального ліміту до 130900 доларів США зі сплатою 12,85% річних. Позивач отримав кредитні кошти та частково виконував свої зобов`язання за даним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений Іпотечний договір № 013/307-1, відповідно до якого предметом іпотеки, що належить Іпотекодавцю, є квартира [ADDRESS] . Звертаючись до суду позивач посилається на недотримання Банком положень ст.ст. 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні Кредитного договору, а також ж порушення його прав та прав неповнолітньої дитини при укладенні іпотечного договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаних правочинів свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочини і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Звертаючись до суду позивач зазначає про недотримання відповідачем положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди. Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання інформації, або ж нерозуміння позичальником будь-яких умов, які були йому роз`яснені і відомі при підписанні правочину. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з положеннями ч.ч 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі. Позивач, посилаючись на несправедливість умов укладеного між сторонами Кредитного договору, повинен надати докази на підтвердження того, що наслідком укладення такого договору виникає дисбаланс прав і обов`язків сторін, а також, що це призвело до завдання шкоди позивачу, як споживачу кредитних послуг. Таких доказів суду надано не було. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати, що оспорюваний позивач кредитний договір є несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, мав намір укласти такий договір, отримав кредитні кошти, витратив їх, вчиняв дії щодо виконання зобов`язань, не відмовився від договору протягом встановленого ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів» строку. З огляду на викладене, підстави для визнання кредитного договору недійсним суд не вбачає. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсним укладеного між сторонами Іпотечного договору. Звертаючись до суду, як на підставу недійсності правочину позивач посилається на відмову Банку у реєстрації дитини в квартирі, що є предметом іпотеки і подальше звернення стягнення на предмет іпотеки, що порушує права неповнолітньої дитини. Однак, як встановлено судом, на час укладення Іпотечного договору неповнолітня дитина позивача не була зареєстрована в квартирі, що є предметом іпотеки. На час розгляду справи позивач є власником даної квартири. Ні при зверненні до суду, ні в ході судового розгляду, позивач не обґрунтував та не довів суду порушення його прав внаслідок укладення оспорюваного Іпотечного договору. Крім того, суд враховує, і зазначені обставини не спростовані позивачем, що дружина позивача - [PERSON] в грудні 2016 року зверталась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про визнання недійсним Іпотечного договору № 013/307-1, і відповідно до рішення суду від 14.06.2017 р. у задоволенні позову було відмовлено. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень ст. 76 ЦПк України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України) Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження недійсності оспорюваного Іпотечного договору і такі вимоги не є обгрунтованими, з огляду на що підстав для задоволення таких вимог суд не вбачає. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed