Jurisdiction: civil
Date: 2023-10-30 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час несвоєчасного рахунку при звільненні робниче підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначивши, що він у період з 05 лютого 2018 року по 23 травня 2022 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 23.05.2022 №169к його було звільнено згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. На момент звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 8851,51 грн. За таких обставин, позивач звернувся до суду та просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 8\~851,51 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 158\~309,68 грн. Під час розгляду справи, позивач в порядку ст.49 ЦПК України подав заяву і остаточно просив суд стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 172\~337,12 грн. та судові витрати у сумі 1723,37 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн., посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі в розмірі 8851,51 грн. підприємством погашена 06.07.2023. Ухвалою суду від 07 липня 2023 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровіського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року витребувано у Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» належним чином оформлену копію наказу №169к від 23.05.2023 про звільнення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з відміткою про ознайомлення [PERSON] із зазначеним наказом, а також інформацію коли [PERSON] отримав оригінал трудової книжки після звільнення. 16 серпня 2023 року та 03 жовтня 2023 до суду надійшли відзив на позовну заяву та на заяву в порядку ст.49 ЦПК України. Відповідач не погоджується з позовом у повному обсязі. Зокрема у відзиві зазначено, що дійсно на момент звільнення позивача існувала заборгованість в розмірі 8851,51 грн. Проте, згідно службової записки начальника дільниці [PERSON] від 23.05.2022, а також табелю обліку робочого часу за травень 2022 року, [PERSON] відсутній на робочому місці 23.05.2022 в день звільнення з причин, про які не було повідомлено. З огляду на пункт 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 62. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня - 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником. Таким чином, законом встановлені різні події для виникнення в роботодавця обов`язку для здійснення кінцевого розрахунку, а саме: день звільнення, якщо працівник працював в день звільнення; наступний день після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок, якщо працівник в день звільнення не працював). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Оскільки позивач не звертався на підприємсто, а ПрАТ «ВП «ТЕХМАШ» не було порушено строку для проведення розрахунку, то вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є незаконними і не підлягають задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 05.02.2018 прийнято на роботу в\~ПрАТ «ВП «Техмаш»\~на посаду слюсаря-ремонтника на ділянці нестандартного устаткування на підставі Наказу №57к від 02.02.2018. Наказом №169к від 23.05.2022 [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджується записами в трудовій книжки [PERSON] (а.с. 7-17). На момент звільнення [PERSON] з посади слюсаря-ремонтника на ділянці нестандартного устаткування ПрАТ «ВП «Техмаш», заборгованість по заробітній платі становила 8851,51 грн. Після звернення позивача до суду, відповідачем ПрАТ «ВП «Техмаш», 06 липня 2023 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 8851,51 грн. погашена. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ч. 1 ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці»\~середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Згідно з ч. 2 ст.233 КЗпП України\~із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 визначено, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у \~системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012\~положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Встановлено, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум позивачу, не розрахувався з ним на час вирішення спору, а отже, перебіг тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не розпочався, а відтак, і не пропущений позивачем. За змістом ст.117 КЗпП України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Водночас, Законом №2352-ІХ від 01.07.2022 текст статті 117 викладено в іншій редакції, що набрала чинності 19.07.2022: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців". Згідно з ст.5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, з врахуванням дії цих норм закону в часі у період з 24.05.2022 по 18.07.2022 (38 робочих днів) слід застосовувати норму ч. 1 ст.117 КЗпП України\~у попередній редакції. Середній заробіток за час затримки розрахунку у цей період з врахуванням середньоденного заробітку 1001,96 грн. складає 38074,48 грн. За період затримки розрахунку з 06.01.2023 по 06.07.2023 (130 робочих днів, в межах 6 місяців) підлягає застосуванню норма ч. 1 ст.117 КЗпП України\~в чинній редакції - середній заробіток складає 130254,80 грн. (1001,96 грн. х 130). Закон дійсно покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Водночас, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути пропорційним та справедливим. Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними\~засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України. Велика Палати Верховного Суду в своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вказала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом 03.07.2023, тобто, зі спливом одного року після звільнення з роботи, яке мало місце 23 травня 2022 року. При цьому він не надав доказів об`єктивної неспроможності подати цей позов раніше. Позивач просить стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахункуу розмірі 172\~337,12 грн. при наявності заборгованості невиплаченої у день звільнення у розмірі 8851,51 грн. Зважаючи на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по зарплаті та її складових, розмір якої є більшим більш аніж у 19 разів, звернення з цим позовом позивача через майже 1 рік 1 місяц після звільнення, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30000 грн. За таких обставин позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1723,37 грн. Крім того, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. Враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 2040,77 грн ((10000+1723,37)* 30000)/ 172337,12). Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу судом враховується, що клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, від відповідача не надходило, обставини щодо неспівмірності витрат суду не повідомлялися та не доводилися. Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Outcome: partial