Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-08 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 09.11.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 14.11.2023 року. Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна про визнання недійсним кредитного договору № MKZ7GK\~0440\~0010 від 21.02.2005 року, додаткової угоди до кредитного договору № MKZ7GK\~0440\~0010 від 21-02-2005 року від 16.10.2012 року та договору іпотеки від 22.02.2005 року. Позов мотивовано тим, що 21.02.2005 у м. Ужгороді між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником є ПАТ КБ «ПриватБанк» -далі, Банк або Відповідач) укладено кредитний договір № MKZ7GK04400010, у відповідності до якого позивачу надано позику в іноземній валюті (долари США) для придбання нерухомого майна (житла) на умовах іпотеки. Загальний розмір позики складав 16 669.00 доларів США що станом на 21.02.2005 за курсом НБУ складало 88 345,70 грн. (1 дол. США : 5.30 грн.). Позивач вказує на те, що зміст та умови Кредитного договору були заздалегідь розроблені безпосередньо відповідальними працівниками Банку, без жодної його участі та без надання йому, можливості приймати участь у розробці (чи корегуванні) такого договору. Тому, він (як позичальник) був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту Кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були йому запропоновані Банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. По суті, Кредитний договір є договором приєднання у контексті (у розумінні) ч. 1 ст. 634 ЦК України У позовній заяві вказано на те, що згідно п. 1.1. Кредитного договору, за користування кредитом також передбачена сплата відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; комісії в розмірі 2 % від суми виданого кредиту спочатку в момент видання кредиту (разова комісія) та щомісячної комісії в розмірі 0,32 %; договір укладено на строк з 21.02.2005 по 20.02.2015 включно, із встановленням обов`язкового-щомісячного платежу у розмірі 264,66 доларів США з періодом його сплати з 22 по 28 число кожного місяця (ануїтетні платежі). Позивач зазначає, що права Банку передбачені п.п. 2.3.1 .-2.3.9. Кредитного договору,зокрема: відповідності до п. 2.3.1. Кредитного договору, Банк має право в односторонньому порядку переглядати процентну ставку за користування кредитом - як у бік її збільшення (при цьому, в межах не визначеної конкретно кількості пунктів), так у бік її зменшення (до мінімального рівня, встановленого чинним законодавством); згідно п. 2.3.2. Кредитного договору, в разі неотримання Банком протягом 20-ти днів листовної відповіді Позичальника зі згодою сплачувати новий розмір процентної ставки (запропонований Банком) відповідно до вказаного вище п. 2.3.1., Банк, на власний розсуд, має право: а) змінити умови договору - витребувати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування; або б) розірвати договір в судовому порядку (при цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором); або в) згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору із спрямуванням Позичальнику відповідного повідомлення (при цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором). Одностороння відмова від договору не звільняє Позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань; згідно п. 2.3.6. Кредитного договору, Банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1. договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на закладене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.2; у відповідності до п. 2.3.9. Банк має право поступати право вимоги за даним договором третім особам, письмово повідомивши про даний факт Позичальника протягом 5-ти днів після такої поступки (тобто, без обов`язкового попереднього повідомлення Позичальнику про такі свої наміри). Щодо прав Позичальника, то як зазначає позивач за Кредитним договором права Позичальника, а саме їх перелік та обсяг є значно вужчим та обмеженим (п.п. 2.4.1-2.4.4.), а саме: згідно п. 2.4.1. Кредитного договору, здійснювати дострокове (як повне, так і часткове) погашення кредиту Позикодавець має право тільки за згодою з Банком. При цьому, Позичальник зобов`язаний одночасно сплатити Банку суму відсотків, суму комісії відповідно до п. 1.1., 3.11. договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у Банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно п. 4.1. договору. Як передбачає п. 4.1. Кредитного договору, при порушенні Позичальником кожного із зобов`язань, передбачених п.п. 2.2.2. (сплата відсотків), 2.2.3. (сплата комісії) договору, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу. Водночас, відповідальність Банку, згідно п. 4.2. Кредитного договору, обмежена тільки санкцією за невиконання перед Позичальником своїх зобов`язань по видачі кредиту - передбачена виплата Банком пені в розмірі 0,1 % річних від несвоєчасно виданої суми кредиту за колісний день прострочення виконання такого зобов`язання Банку (за винятком випадків, передбачених п. 2.3.5 договору - відмова видачі кредиту у разі встановлення НБУ, КМУ, іншими органами влади будь-яких видів обмежень по активних операціях Банку, що звільняє Банк від відповідальності). При цьому згідно позовної заяви для забезпечення виконання зазначеного вище Кредитного договору, 22.02.2005 у м. Ужгороді між позивачем (Іпотекодавець) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (Іпотекодержатель) укладено відповідний договір іпотеки (далі. Договір іпотеки або Іпотечний договір), згідно якого забезпеченням є належна [PERSON] , на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , яка придбана ним за рахунок коштів, отриманих за вказаним вище Кредитним договором. Нотаріальне посвідчення Договору іпотеки (нотаріальний бланк ВСА № 046168) вчинене приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. (запис в реєстрі: № 370). У відповідності до такого Договору іпотеки накладено заборону відчуження вказаної вище квартири у м. Ужгороді (запис в реєстрі: № 87). Позивач при обґрунтуванні позовних вимог посилається на ч. 5 ст. 3, ч. 1 ст. 17, ст.18 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 1,2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Позивач вказує на те, що згідно з законодавством передбачено передумова обов`язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправ`я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Також вказує позивач «щодо необхідності та обов`язку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу» (із числа інших обов`язкових умов, що випливають із суті та умов договору) мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі. Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов`язковими для такого виду договорів. Позивач зазначає, що 16.10.2012, за ініціативою Банку (Відповідача), з причини виниклої через різке падіння курсу гривні заборгованості по вказаному вище валютному кредиту, фактично під впливом тяжких фінансових обставин, на пропозицію Банку про реструктуризацію кредитного зобов`язання позивача , між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду до зазначеного вище Кредитного договору (далі. Додаткова угода). До такої Додаткової угоди було приєднано відповідний графік платежів (графік погашення) на подальший період: з 28.10.2012 по 20.02.2015 (крайній строк виконання зобов`язань). Таким чином, як вказує позивач, в контексті положень ст. 257, ч. 5 ст. 261 ЦК України вбачається, що строк позовної давності у даному випадку закінчується 20.02.2018, тобто за перебігом 3-х років після спливу строку виконання зобов`язань, передбачених Кредитним договором (та Додатковою угодою). Зміст та умови Додаткової угоди були заздалегідь розроблені безпосередньо відповідальними працівниками Банку, без жодної участі позивача та без надання йому можливості приймати участь у розробці (чи корегуванні) такої угоди. Так, позивач вказує на те, що він (як позичальник) був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту Додаткової угоди і при її укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були йому запропоновані Банком щодо істотних умов угоди та відсоткової ставки. По суті, Додаткова угода має ознаки договору приєднання у контексті (у розумінні) ч. 1 ст. 634 ЦК України. У позовній заяві вказано на те, що у відповідності до п. 3 Додаткової угоди викладено у новій редакції п. 1.1. Кредитного договору. Зокрема новою редакцією такого найбільш суттєвого (істотного) пункту передбачено, що строк дії Кредитного договору залишився без змін - по 20.02.2015 включно, а загальна сума позики збільшена до 17 208,26 доларів США (розмір позики збільшено на суму наявної на той час заборгованості по кредиту). Процента ставка за Кредитним договором також залишилась без змін - 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] , вказує на те, що відповідно, відбулось суттєве збільшення розміру щомісячних платежів по такому («оновленому») кредиту - встановлено щомісячний платіж вже у розмірі 332,34 доларів США. Таким чином, збільшились розміри фінансових зобов`язань споживача, змінились істотні умови кредитування. Також, згідно передбаченої Додатковою угодою нової редакції п. 1.1. Кредитного договору, передбачені обов`язки Позичальника сплатити винагороду Банку за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми щомісяця в період сплати. При цьому, в Додатковій угоді не вказано про який саме фінансовий інструмент йдеться. Крім цього, згідно п. 7 Додаткової угоди передбачено, що в разі порушення Позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в Кредитному договорі, за весь період неналежного виконання таких зобов`язань по сплаті відсотків та винагород. Позичальник сплачує Банку неустойку у наступних розмірах (у порівнянні з Кредитним договором обсяг відповідальності Позичальника суттєво збільшено): 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Кредитним договором. Сплата Позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання Позичальником зобов`язань по сплати обумовлених вище відсотків та винагород. Також п. 7 Додаткової угоди передбачає, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Кредитним договором встановлюється тривалістю 50 (п`ятдесят) років. В той же час, жодних умов збільшення тривалості термінів позовної давності для можливих вимог до Банку зі сторони Позичальника ні Кредитним договором, ні Додатковою угодою не передбачено. [PERSON] вказує на те, що Додаткова угода не передбачає жодних умов про збільшення обсягів відповідальності Банку (або встановлення додаткової відповідальності - крім передбаченої в п. 4.2. самого договору) в разі невиконання чи неналежного виконання ним умов Кредитного договору. При цьому, Додатковою угодою не було передбачено внесення жодних змін до нижче вказаних окремих пунктів (умов) Кредитного договору та/або виключення таких пунктів (умов), які визначали права Банку по відношенню до позивача як до позичальника та його права як сторони за договором, зокрема:п. 2.3.1. Кредитного договору, яким Банку надано право в односторонньому порядку переглядати процентну ставку; п. 2.3.2. Кредитного договору, яким Банку, в разі відмови позичальника сплачувати новий розмір процентної ставки (встановленої Банком в односторонньому порядку на підставі вказаного вище п. 2.3.1.), надається право змінити умови договору, розірвати договір в судовому порядку, здійснити одностороннє розірвання Кредитного договору; п. 2.3.6. Кредитного договору, яким Банку, при настанні умов, передбачених п. 2.3.2 (тобто, в разі відмови позичальника сплачувати новий розмір процентної ставки, встановленої Банком в односторонньому порядку), надано право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1. договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на закладене майно; п. 2.3.9. Кредитного договору, згідно Банк має право поступати право вимоги за даним договором третім особам, письмово повідомивши про даний факт Позичальника протягом 5-ти днів після такої поступки (тобто, без обов`язкового попереднього повідомлення Позичальнику про такі свої наміри); п. 2.4.1. Кредитного договору, згідно якого позичальника було позбавлено права здійснювати дострокове погашення кредиту без згоду Банку. Як вказує позивач, вказані вище умови Кредитного договору (п.п. 2.3.1., 2.3.2., 2.3.6., 2.3.9., 2.4.1.) продовжували діяти під час та після укладення Додаткової угоди. При цьому [PERSON] , зазначає, що аналіз основних положень та істотних умов Додаткової угоди (яка укладалась в рамках реструктуризації кредитного зобов`язання) свідчить про наступне: 16.10.2012 у новій редакції викладено пункт 1.1. Кредитного договору від 21.02.2005. Зокрема, замість загальної суми кредиту в розмірі 16 669,00 доларів США (яка дійсно видана позивачу 21.02.2005) у новій редакції вказано загальну суму кредиту в розмірі 17 208,26 доларів США, яку 21.02.2005 (тобто, майже 7,5 років перед цим) позивач не отримував і об`єктивно отримати станом на 16.10.2012 не міг. Позивач зазначає, що через збільшення суми виданого кредиту, відповідно, відбулось збільшення розміру щомісячних платежів по такому («оновленому») кредиту - встановлено щомісячний платіж вже у розмірі 332,34 доларів США. Таким чином, збільшились розміри фінансових зобов`язань споживача, змінились істотні умови кредитування (найбільш суттєві, основні умови). [PERSON] , стверджує, що Додатковою угодою встановлені його обов`язки як Позичальника щодо сплати винагороду Банку за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми щомісяця в період сплати (в жодному з випадків в угоді не конкретизовано про який саме фінансовий інструмент йде мова). При цьому, в Кредитному договорі аналогічні положення та умови, тобто про здійснення мною оплат саме за надання фінансового інструменту, відсутні. Позивач вказує на те, що йому, надано новий (оновлений) кредит - у новому (збільшеному) розмірі та, відповідно, змінились (збільшились) розміри щомісячних платежів по такому зобов`язанню. При цьому, такий «новий» кредит в розмірі 17 208.26 доларів США (а як мінімум, у розмірі 539,26 доларів США - різниця між загальними сумами кредиту; це розмір простроченої заборгованості, а не «реальні» кошти) йому виданий в іноземній валюті, (що станом на 16.10.2012 було заборонено у відповідності до абз. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Позивач вказує на те, що, 16.10.2012, виходячи з положень Додаткової угоди, вбачається, що фактично Банк надав йому новий кредит у розмірі не менше 539,26 доларів США в розмірі простроченої на той час заборгованості, на яку Банк збільшив розмір його «основного» зобов`язання. У позовній заяві вказано на те, що станом на 16.10.2012 право кредитодавця проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту було передбачене ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», якою також визначались шляхи такої реструктуризації, зокрема: надання відстрочки сплати суми основного боргу за договорами про надання споживчого кредиту на строк не більше трьох років; продовження строку договору про надання споживчого кредиту з урахуванням обмежень, що діють у банках, та обставин щодо фінансового стану позичальника; зміни механізму нарахування відсотків таким чином, щоб частина щомісячних платежів з обслуговування кредитів не перевищувала 35 відсотків сукупного місячного доходу сім`ї; поділу існуючого кредитного зобов`язання в іноземній валюті за договором про надання споживчого кредиту на: зобов`язання, забезпечене іпотекою, у розмірі залишку кредиту на момент реструктуризації, вираженого в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту; зобов`язання, не забезпечене іпотекою, у розмірі різниці залишку кредиту в гривнях за курсом на момент реструктуризації та залишку кредиту в гривнях за курсом, що діяв на момент отримання кредиту, яке повністю виконується в кінці строку договору про надання споживчого кредиту. [PERSON] вказує на те, що враховуючи зміст Додаткової угоди від 16.10.2012 та факт збільшення розміру кредитного зобов`язання за рахунок суми коштів, яких станом на 21.02.2005 не існувало і Кредитним договором передбачено не було, слід дійти висновку про те, що такий правочин, який відбувся 16.10.2012 між ним та Відповідачем, по суті, є укладенням нового кредитного договору (хоча й у формі Додаткової угоди) і підпадає під окремі ознаки рефінансування кредиту, що, відповідно, передбачає укладення нового кредитного договору (а не додаткової угоди до попереднього/основного кредитного договору). Відповідно, укладення нового договору про надання споживчого кредиту передбачає обов`язкове виконання кредитодавцем вимог та дотримання обмежень (заборон), які передбачені ст.ст. 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів». Однак, 16.10.2012 з боку Відповідача цього зроблено не було, про причини йому не відомо. Окрім того у позовній заяві вказано на те, що станом на дату подання до суду позовної заяви всього на користь Відповідача за кредитним договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 надійшли кошти на загальну суму 51 399,80 доларів США (згідно електронної виписки Банку). Водночас, згідно виписки інтернет-банку «Приват24» на користь Відповідача по кредитному договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 всього надійшли кошти на загальну суму 51117,60 доларів США. Проте, згідно листа ПАТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-20171122/1745 від 05.12.2017, на користь Відповідача по кредитному договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 всього надійшли кошти на загальну суму 46 999,51 доларів США. Позивач зазначає, що про причини такої невідповідності йому нічого не відомо. Враховуючи, що за Кредитним договором загальний розмір «реально» наданої йому позики становить 16 669,00 доларів США, а вказаний у Додатковій угоді загальний розмір позики 17 208,26 доларів США сформований шляхом додавання до «первинної» суми позики суми (розміру) простроченої заборгованості. Як зазначає позивач, у зв`язку з цим, слід рахувати, що загальний розмір наданої йому Банком позики становить 16 669,00 доларів США (а не 17 208,26 доларів США). Таким чином, різниця між розміром позики та розміром надходжень на користь Банку за Кредитним договором становить 34 730,80 доларів США (від найбільшої суми 51 399,80 мінус 16 669,00), що за курсом НБУ станом на 19.02.2018 складає 937 384,29 грн. (1 долар США = 26,99 грн.). Окрім того, позивач вказує на те, що станом на день звернення до суду із даним позовом на розгляді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа № 308/6966/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005. Позиція ПАТ КБ «ПриватБанк» полягає у тому, що позивач не у повному обсязі погасив даний кредит (на думку банку, залишок заборгованості становить 700-1000 доларів США, при початковій позовній вимозі 2 793,64 долари США). Проти позовних вимог банку позивач заперечує повністю, оскільки свої кредитні зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає виконаними у повному обсязі. При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на положення: ст. ст.3,6, ч.ч. 1,3 ст. 215, ч.ч.1,3, ст. 216, ч.1 ст. 230, ч.ч.1,2, ст. 233,ст.257, ч. 5 ст. 261, ч.3 ст. 509, ч.ч. 2,.4 ст. 632, ч.3 ст. 1054, ч.1 ст. 1057-1 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011, від 11.07.2013 №7-рп/2013 , ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», практику Європейського суду з прав людини. Позивач зазначає, що п. 1.1. Кредитного договору передбачає сплату відсотків за користуванням кредитом у розмірі 1,00 % на місяць (12% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом; комісії в розмірі 2 % від суми виданого кредиту спочатку в момент видання кредиту (разова комісія) та щомісячної комісії в розмірі 0,32 %. Проте, враховуючи факти регулярного погашення кредиту Позичальником, беручи до уваги загальний розмір коштів, які по теперішній час надійшли на користь Відповідача по Кредитному договору (по відповідному кредитному рахунку), вбачається, що реальна процента ставка є суттєво вищою від зазначеної у договорі, тобто Банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, що є ознаками введення його Банком в оману. Позивач вважає, що Відповідач вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. При цьому позивач зазначає, що встановлення та належне підтвердження такого факту вимагає призначення та проведення відповідного судово-економічного експертного дослідження. Орієнтовна середня вартість експертиз середньої складності за даним напрямком експертної діяльності складає 5000-6000 грн. Як вбачається, станом на дату укладення Додаткової угоди діяла Постанова НБУ № 168 від 10.05.2007, яка зареєстрована в Мінюсті України за № 541/13808 від 25.05.2007 та якою затверджені «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», обов`язкове забезпечення виконання яких було передбачено для всіх банків в Україні. Згідно такої Постанови, на банки покладались ряд обов`язків, в т.ч.: щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (з обов`язковим отриманням письмового підтвердження споживача про ознайомлення з такою інформацією); щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (в т.ч., реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; щодо інформування споживача про вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; щодо заборони змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку); щодо інформування споживача про можливість та умови дострокового повернення кредиту; щодо заборони банкам встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо); щодо попередження належним чином споживача про його валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором - у разі надання кредиту в іноземній валюті; щодо належного інформування споживача про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним - у разі надання кредиту в іноземній валюті; тощо. У позовній заяві вказано на те, що підсумовуючи обумовлені вище факти та обставини, що стосуються Кредитного договору від 21.02.2005, вбачається що: даний договір є типовим, зміст та умови договору були заздалегідь розроблені працівниками Банку, без жодної участі позивача та без надання йому можливості приймати участь у розробці (чи корегуванні) умов такого договору; п. 1.1. договору передбачає сплату відсотків за користуванням кредитом у розмірі 1,00 % на місяць (12% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом; комісії в розмірі 2 % від суми виданого кредиту спочатку в момент видання кредиту (разова комісія) та щомісячної комісії в розмірі 0,32 %. Проте, враховуючи факти регулярного погашення кредиту Позичальником, беручи до уваги загальний розмір коштів, які по теперішній час надійшли на користь Відповідача по Кредитному договору (по відповідному кредитному рахунку), вбачається, що реальна процента ставка є суттєво вищою від зазначеної у договорі, тобто Банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, що є ознаками введення позивача Банком в оману. Позивач вважає, що Відповідач вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. Позивач зазначає, що даний факт порушує його право як споживача на необхідну, доступну достовірну та своєчасну інформацію про товари (роботи, послуги); право на одержання до придбання товару чи замовлення роботи (послуги) необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору, а також свідчить про невиконання Відповідачем обов`язку передати споживачеві товар (роботу, послугу), який за якістю відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору, а також інформації про товар (роботу, послугу), що надається продавцем (виробником, виконавцем); п. 2.3.1. договору надає Банку право в односторонньому порядку переглядати процентну ставку за користування кредитом; п. 2.3.2. договору, в разі неотримання ним протягом 20-ти днів листовної його відповіді (як Позичальника) зі згодою сплачувати новий розмір процентної ставки (запропонований Банком - в односторонньому порядку) відповідно до вказаного вище п. 2.3.1., надає Банку право на власний розсуд: а) змінити умови договору - витребувати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування; або б) розірвати договір в судовому порядку (при цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором); або в) згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору із спрямуванням Позичальнику відповідного повідомлення (при цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором). Одностороння відмова від договору не звільняє Позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань; п. 2.3.6. договору надає Банку право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 1.1. договору, у т.ч. шляхом звернення стягнення на закладене майно, при настанні умов, передбачених п. 2.3.2.; п. 2.3.9. договору надає Банку право поступати право вимоги за даним договором третім особам, письмово повідомивши про даний факт Позичальника протягом 5- ти днів після такої поступки (тобто, без обов`язкового попереднього повідомлення Позичальнику про такі свої наміри); п. 2.4.1. договору встановлює обов`язковість згоди Банку на дострокове (як повне, так і часткове) погашення кредиту. При цьому, Позичальник зобов`язаний одночасно сплатити Банку суму відсотків, суму комісії відповідно до п. 1.1., 3.11. договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у Банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно п. 4.1. договору; п. 4.1. договору передбачає право Банка нарахувати та обов`язок Позичальника, при порушенні ним кожного із зобов`язань, передбачених п.п., 2.2.2. (сплата відсотків), 2.2.3. (сплата комісії) договору, сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу; п. 4.2. передбачає за невиконання перед Позичальником своїх зобов`язань по видачі кредиту виплату Банком пені в розмірі 0,1 % річних від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання Банку (за винятком випадків, передбачених п. 2.3.5 договору - відмова видачі кредиту у разі встановлення НБУ, КМУ, іншими органами влади будь-яких видів обмежень по активних операціях Банку, що звільняє Банк від відповідальності). Позивач зазначає, що враховуючи обумовлені положення та умови Кредитного договору, а також з огляду на обставини підготовки його тексту та обставини його укладання із позивачем, об`єктивно вбачається наявність у даному випадку порушень прав позивача як споживача при укладенні такого договору та його умовами, які в контексті ЗУ «Про захист прав споживачів» мають явні ознаки «несправедливих», утворюють всупереч принципу добросовісності істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, не відповідають загальним засадам цивільного законодавства та суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Цілком обґрунтовано вбачається, що обумовлена вище практика Банку має ознаки «нечесної підприємницької практики», оскільки суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає (впливала) на його економічну поведінку як споживача банківської продукції (послуг). При цьому позивач зазначає, що підсумовуючи обумовлені вище факти та обставини, що стосуються Додаткової угоди від 16.10.2012, вбачається: дана угода є типовою, зміст та умови угоди були заздалегідь розроблені працівниками Банку, без жодної участі позивача та без надання йому можливості приймати участь у розробці (чи корегуванні) умов такої угоди; п. 3 угоди передбачав нову редакцію п. 1.1. Кредитного договору, у відповідності до якої загальна сума позики збільшена до 17 208,26 доларів США (розмір позики збільшено на суму наявної на той час заборгованості по кредиту, тобто 16.10.2012 фактично Банк надав йому новий кредит в іноземній валюті, у розмірі не менше 539,26 доларів США - в розмірі простроченої на той час заборгованості за Кредитним договором, на яку Банк збільшив розмір його «основного» зобов`язання); При цьому, станом на 16.10.2012, тобто на дату надання позивачу Банком кредиту (нового) у розмірі не менше 539,26 доларів США (по суті, у формі збільшення «заднім числом» розміру кредитного зобов`язання за основним договором) підлягали обов`язковому виконанню та застосуванню Банком вимоги, положення та заборони, які передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів», а також «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які затверджені Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 (зареєстрована в Мінюсті України за № 541/13808 від 25.05.2007). Збільшуючи 16.10.2012 суму кредитного зобов`язання на 539,26 доларів США Банк фактично надав/оформив йому «новий» кредит, оскільки цієї позики не існувало станом на 21.02.2005 та, відповідно, Банк повинен був керуватись нормами, які визначали порядок споживчого кредитування саме на дату оформлення такого «нового» (чи додаткового) кредиту. Однак, 16.10.2012 з боку Відповідача вимоги та положення відповідних, вказаних вище, нормативних актів з невідомих йому причин виконані не були. Крім цього, позивач зазначає, що станом на 16.10.2012, у відповідності до абз. 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», діяла заборона видачі кредитів в іноземній валюті. П. 3 угоди передбачав нову редакцію п. 1.1. Кредитного договору, у відповідності до якої передбачені обов`язки Позичальника сплатити винагороду Банку за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми щомісяця в період сплати. Як вказує позивач, при цьому, жодним чином не вказано, не конкретизовано про які саме фінансові інструменти взагалі йдеться в угоді, тобто за що у даному випадку він має сплачувати винагороду Банку. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до законодавства, забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів». п. 7 угоди передбачає, що в разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в Кредитному договорі, за весь період неналежного виконання таких зобов`язань по сплаті відсотків та винагород, позичальник сплачує Банку неустойку у наступних розмірах (у порівнянні з Кредитним договором обсяг відповідальності Позичальника суттєво збільшено): 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених Кредитним договором. Сплата Позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання Позичальником зобов`язань по сплати обумовлених вище відсотків та винагород. п. 7 угоди передбачає, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення з Позичальника кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за Кредитним договором встановлюється тривалістю 50 (п`ятдесят) років. В той же час, жодних умов і положень про збільшення тривалості термінів позовної давності для можливих вимог з його сторони (як Позичальника) до Банку ні Кредитним договором, ні Додатковою угодою не передбачено. Поряд з цим, додаткова угода не передбачає жодних умов про збільшення обсягів відповідальності Банку (або встановлення додаткової відповідальності - крім передбаченої в п. 4.2. самого Кредитного договору) в разі невиконання чи неналежного виконання ним умов Кредитного договору. При цьому, додатковою угодою не було передбачено внесення жодних змін до нижче вказаних окремих пунктів (умов) Кредитного договору та/або виключення таких пунктів (умов), які визначали права Банку по відношенню до позивача як до позичальника та його права як сторони за договором, зокрема у наступні пункти Кредитного договору, що вказані вище: п. 2.3.1., п. 2.3.2., п. 2.3.6., п. 2.3.9.. п. 2.4.1. Таким чином, дані пункту договору продовжували діяти. Крім цього, в порушення вимог ст.61 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», в Кредитному договорі та Додатковій угоді відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; Відповідач не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Так, позивач зазначає, що враховуючи обумовлені положення та умови Додаткової угоди, а також з огляду на обставини підготовки її тексту та обставини її укладання, об`єктивно вбачається наявність у даному випадку порушень його прав як споживача при укладенні такої угоди та її умовами, які в контексті ЗУ «Про захист прав споживачів» мають явні ознаки «несправедливих», утворюють всупереч принципу добросовісності істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, не відповідають загальним засадам цивільного законодавства та суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам - цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Цілком обгрунтовано вбачається, що обумовлена вище практика Банку має ознаки «нечесної підприємницької практики», оскільки суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає (впливала) на економічну поведінку позивача як споживача банківської продукції (послуг). Позивач просив суд: якщо Суд вважає, що строки звернення до суду є пропущеними, поновити позивачу такий строк. Визнати недійсним кредитний договір № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», застосувавши відповідні наслідки недійсності. Визнати недійсною додаткову угоду від 16.10.2012 до кредитного договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», застосувавши відповідні наслідки недійсності. Зобов`язати Відповідача повернути на його адресу у валюті договору (або за курсом НБУ на дату повернення) у повному розмірі кошти, сплачені по кредитному договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005, за виключенням суми коштів у розмірі 16 669,00 доларів США (розмір фактично наданої позичальнику позики); орієнтовна сума коштів, що підлягають поверненню, становить 34 7.30,80 доларів США (937 384,29 грн. за курсом НБУ на 19.02.2018). Визнати недійсним договір іпотеки від 22.02.2005 (нотаріальний бланк ВСА № 046168), укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» на забезпечення виконання кредитного договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005, застосувавши відповідні наслідки недійсності. Зобов`язати приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марину Василівну виключити з Реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за Договором іпотеки від 22.02.2005, укладеним між мною ( [PERSON] ) та Відповідачем (ПАТ КБ «ПриватБанк»), а саме нерухоме майно: двохкімнатну квартиру за адресою: квартира [ADDRESS] , яка належить Позивачу. Судові витрати покласти на Відповідача. Зазначено, що документальне підтвердження судових витрат позивача буде надано не пізніше п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому позивачем подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи, визначено ряд питань, що слід поставити на вирішення перед експертом. 23.02.2018 ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Шепетко І.О., у справі відкрито провадження призначено підготовче судове засідання. 09.07.2018 року від відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву. Так представник відповідача зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Кредитний договір № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005. Законом України від 1 грудня 2005 року №3161 IV «Про внесення змін до ЗУ «Про захист прав споживачів» що вступив у силу 13.01.2006 р. введено у дію нову редакцію ЗУ «Про захист прав споживачів», до вказаної дати ЗУ «Про захист прав споживачів» не знав такого поняття як «споживчий кредит» не визначав порядку проведення переддоговірної роботи кредитором по відношенню до споживача, не визначав обов`язкових умов договору споживчого кредиту. У відзиві вказано на те, що до цивільних відносин, які виникли раніше новий акт цивільного законодавства до тих прав та обов`язків які виникли з моменту набрання ним чинності. Для цього передбачені вимоги про дотримання вимог ч.3 ст. 5ЦК. Представник відповідача зазначає, що сторони оспорюваного договору на дату укладення такого договору не могли дотриматись застережень, яких не існувало в діючому законодавстві Окрім того у відзивів казано на те, що до суду не надано доказів того, що на момент укладення договору, у позивача були застереження щодо змісту істотних умов договору , що такі надавались на розгляд банку. Представник банку зазначає, що позивачем не вказано якими нормами передбачено, що неустойка та право на дострокове погашення боргу є істотними умовами договору. Та що позивачем не вказано, за невиконання якого саме обов`язку кредитор повинен нести відповідальність у формі неустойки, та що такий обов`язок можна віднести до істотних умов правочину. Представник відповідача вважає некоректним застосування до спірних правовідносин положень Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» якої не існувало в дату укладення договору. При цьому представник банку звертає увагу на те, що саме вказаним актом було введено в національне законодавство поняття «реальна процентна ставка» та «фактичне значення подорожчання кредиту». Так, у відзиві зазначено що вигаданими є мотиви позову з приводу того, що реальна відсоткова ставка визначена договором є вищою від реальної відсоткової ставки, оскільки така навіть не визначалась сторонами в договорі, відтак і Банк з приводу такої не міг ввести позичальника в оману. Окрім того, як вказує представник банку категорія «Фактичне значення подорожчання кредиту» також на дату укладення договору не існувало, сторонами такої за положенням договору не обумовлювали. Сторони обумовлювали при укладенні договору, місячний платіж в розмірі 264,66 доларів США та строк дії кредиту в 120 місяців, до 20.02.2015 року, відтак за твердженням представника позивача позивальник розумів розмір свого фінансового зобов`язання за договором (264,66 доларів США *120 =31759,20 доларів США). У відзиві вказано на те, що позивачем не надано доказів з яких би вбачалася домовленість сторін на дату укладання договору про досягнення згоди щодо фінансового обов`язку в розмірі меншому, ніж обумовлений положеннями оспорюваного договору, натомість Банк запропонував до підписання відмінні умови. Представник відповідача вказує на те, що як зазначає позивач згідно положень ЗУ «Про іпотечне кредитування операції з консолідованим іпотечним договором та іпотечні сертифікати» для Банку визначено обов`язок встановити у договорі положення про інфляційне застереження задля дотримання справедливого балансу договірних правовідносин. Разом із тим, представник банку зазначає, що згідно ч.1 ст. 4 вказаного закону інфляційним застереженням є обумовлений сторонами договору про іпотечний борг спосіб збереження реальної вартості грошових та вимог та доходів кредитодавця. Таке застереження має забезпечувати індексацію платежів за договором про іпотечний борг при сплаті основного зобов`язання. Однак представник відповідача звертає увагу на те, що позивачем не вказано яка саме норма Закону визначає положення договору про інфляційне застереження істотною умовою кредитного договору, яким чином в оспорюваному кредитному договорі можна було прописати інфляційні витрати за валюти зобов`язання - долар США, коли положення даного Закону можуть врегульовувати правовідносини сторін, що стосуються виключно іпотечних кредитів, виданих в національній валюті гривні, адже тільки така підлягає інфляційним коливанням індексації. Представник відповідача посилається на п.16. Постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із правовідносин». Представник Банку зазначає, що коливання курсу іноземної валюти /валютні ризики стосуються саме обох сторін правочину, Банк-кредитор, що не є суб`єктом, що встановлює курс іноземної валюти не може порушити права другої сторони правочину за загальновідомої обставин динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації в ту чи іншу сторону. Представник банку вказує на те, що стороною позивача не доведено та не наведено мотивації щодо чотирьох обов`язкових складових, що слугують підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що вчинений під впливом обману. При цьому представник Банку зазначає що позивач за вигаданих підстав позову одночасно обрав дві , взаємовиключні підстави для визнання правочину недійсними (обман та тяжка обставина), що свідчать про надуманість, відтак недоведеність позову в цілому. Представник банку зазначає, що як стверджує позивач що Банком при укладенні оспорюваної додаткової угоди до кредитного договору порушено абз. 3 ч.1 ст.. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» адже видачу кредиту в іноземній валюті заборонено. В спростування вказаному представник Банку зазначає, що жодної нової видачі кредиту у доларах США не відбулось, а лише збільшено тіло кредиту на суму 539,26 доларів США вже наявної простроченої заборгованості. При цьому представник Банку зазначає, що вказане не порушує прав боржника , оскільки на вказану суму перестали нараховуватись неустойки, а почали нараховуватись поточні відсотки, вирівнялась платіжна дисципліна платника. Окрім того, представник відповідача вказує на те, що за мотивами позову не наведено самостійних підстав для визнання договору іпотеки недійсним, відтак не довівши підстав для визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди до такого, позивач не набув права стверджувати про недійсність договору іпотеки, укладеного на забезпечення основного зобов`язання та просити суд про виключення з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмету застави. Підсумовуючи, представник Банку вказує на те, що: спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності , а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявив додаткових вимог щодо умов спірного договору, в подальшому мало місце в тривалі періоди його належне виконання саме в порядку обумовленого сторонами, що визнається стороною позивача. Таким чином ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стверджує, що оспорюваний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, всі умови , які необхідно було узгодити сторонами обумовлені в договорі, тому відповідно ст. 204 ЦК України правомірність договору і надалі презюмується. Окрім того, представник Банку звертає увагу суду/заявляє суду про пропуск позивачем строку позовної давності. Стверджує що сплив строку слід обчислювати із дати укладення договору, додаткової угоди до такого договору іпотеки, оскільки обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги відповідають моменту вчинення правочину, відтак, особі слід було реалізувати право на звернення до суду відповідно до 21.02.2008 року/16.10.2015 року. Представник банку на підставі норм права та умов договору вказаних у відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову. Згідно розпорядження Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.11.2018 року №1426, матеріали справи №308/1723/18 підлягали повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Шепетко О.І. Згідно протоколу повторного розподілу судової справи між суддями, визначено головуючого суддю Фазикош О.В. 03.10.2019 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив. Так [PERSON] вказує на рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011, від 11.07.2013 № 7-рп/2013. ст. ст. 3, 42,49 Конституції України, та зазначає, що громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є найбільш слабким суб`єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Також у відповіді на відзив містяться посилання на міжнародні акти, і зокрема, Резолюцію Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 № 39/248, Хартію захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 54. Позивач зазначає, що національне законодавство та відповідні міжнародні акти прямо вказують на обов`язковість забезпечення належного і справедливого балансу договірних прав та обов`язків між споживачем та виробником (виконавцем). Дані положення законодавства про захист прав споживачів, про необхідність дотримання засад і принципів справедливості, добросовісності, розумності та верховенства права людина, також безпосередньо стосується сфери споживчого кредитування. При цьому, банківські установи є професійними учасниками кредитно-фінансових правовідносин, а тому, відповідно, у необхідній (у повній) мірі володіють навичками, досвідом, знаннями у сфері споживчого кредитування, маючи значний досвід у такій сфері. Саме з цих причин Закон покладає обов`язок забезпечення прав споживачів у відповідній сфері (у фінансово-кредитній сфері) саме на банки, покладаючи на них певні обов`язки та встановлюючи відповідні заборони, в т.ч. щодо порядку оформлення відповідних договорів про споживче кредитування. При цьому, споживачі об`єктивно не володіють необхідними знаннями та досвідом або, як виключення, володіють у незначній мірі. Тому, за даних обставин, приховування (замовчування) від споживачів інформації про істотні умови кредитних договорів вказує на відповідні зловживання з боку кредитодавців, дії яких у даній частині є обманом споживачів (нечесною підприємницькою практикою). Тим більше, майже завжди споживачі позбавлені можливості впливати на зміст відповідних договорів, оскільки такі типові договори розробляють представники зацікавлених банківських установ. [PERSON] зазначає, що кредитний договір № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005 та додаткова угода від 16.10.2012 до такого договору є типовими, їх зміст та умови були заздалегідь розроблені працівниками банку (Відповідача), без жодної його участі та без надання йому можливості приймати участь у розробці (чи корегуванні) умов такого договору. При ознайомленні з текстом кредитного договору на його питання про можливість внесення яких-небудь змін чи доповнень позиція представників банку полягала у тому, що договір є типовим, розроблений банком і зміні не підлягає, а тому він має два варіанти - або погодитись та підписати наданий йому типовий договір, або відмовитись. При цьому, на момент підписання договір вже містив підпис уповноваженого представника банку. За таких самих обставин відбулось укладення вказаної додаткової угоди до кредитного договору. Позивач вказує на те, що у відзиві на позовну заяву Відповідач також звертає увагу на те, що на час підписання (укладання) кредитного договору діяла редакція Закону України «Про захист прав споживачів», яка не містила визначення поняття «споживчий кредит», не визначала порядку проведення переддоговірної роботи кредитором по відношенню до споживача, не визначала обов`язкових умов договору споживчого кредиту. Відповідно, як вказує Відповідач, банк як сторона оспорюваного договору при укладенні такого договору не міг дотримуватися застережень, яких не існувало до 13.01.2006 - до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» (тобто, новою редакцією Закону України «Про захист прав споживачів», яка, до речі, вже діяла при укладенні додаткової угоди до зазначеного вище кредитного договору). Позивач не погоджується із позицією Відповідача, якщо на дату укладення кредитного договору вказаний Закон не передбачав відповідних умов надання банками споживчих кредитів та не містив застережень щодо умов відповідних кредитних договорів, то кредитодавець не міг брати до уваги застереження, яких не містив саме цей Закон. Разом із тим, [PERSON] , зазначає, що редакція Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла станом на дату укладання Кредитного договору, не містила конкретно-визначеного переліку несправедливих умов договору, на відміну від редакції такого Закону (ст. 18), яка вже діяла на дату укладання Додаткової угоди. Проте, як вказано у відповіді на відзив, даний факт жодним чином не доводить того, що умови, перелік яких як «несправедливих» містить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, діючій на дату укладання Додаткової угоди, тобто на 16.10.2012, не відносились за своїм характером, за своїм змістом (та за можливими наслідками) станом на 21.02.2005 (на момент укладання Кредитного договору) до категорії «несправедливі умови договору». При цьому [PERSON] , зазначає, що як вбачається з тексту вищевказаного Закону, ст. 18 не встановлювала «несправедливість» конкретних умов, не надавала їм статусу «несправедливих», а лише конкретно визначила (по суті, довела до відома споживачів), що до переліку потенційно можливих несправедливих договірних умов, а такий перелік не є вичерпним (згідно Закону), входять, зокрема, й ті умови, які зазначені у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, сам факт включення у ст. 18 даного Закону відповідного переліку несправедливих умов об`єктивно не встановлював належність, починаючи зі вступу в дію відповідного Закону, таких умов до категорії «несправедливих». На переконання позивача, цілком очевидним є те, що несправедливими такі умови були й до їх спеціальної конкретизації у відповідних положеннях Закону України «Про захист прав споживачів». Правозастосовна позиція у тому форматі, що до конкретного визначення таких умов у ст. 18 Закону такі умови у повному обсязі були «справедливими» є хибною та прямо і категорично суперечить загальним засадам цивільного законодавства, яким в обов`язковому порядку має відповідати договір та які визначені у ст. 6 ЦК України. Звертає увагу той факт, що норма, якою в Україні встановлені засади цивільного законодавства, в т.ч. «справедливість», почала діяти до прийняття ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка містила, ст. 18 «Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача». Таким чином, умови договору, перелік яких як «несправедливих» містить ст. 18 вказаного Закону, об`єктивно відносились до «несправедливих» й на момент укладення Кредитного договору, тобто станом на 21.02.2005, оскільки й на той час зміст правочину, який включав такі умови чи окремі з них, об`єктивно суперечив Цивільному кодексу України, інтересам суспільства та його моральним засадам. На переконання позивача, безспірним є те, що при укладенні 21.02.2005 кредитного договору № MKZ7GK04400010, навіть за відсутності на той час у Законі України «Про захист прав споживачів» спеціальних умов (застережень) щодо укладання договорів споживчого кредитування, банк (Відповідач) повинен був діяти у повній відповідності до зазначених вище положень ЦК України, не допускаючи включення у текст кредитних договорів несправедливих умов та уникаючи обману споживачів (позичальників). [PERSON] , вказує, що у відзиві Відповідач зазначає про відсутність підстав для перевірки такого фінансового показника як «реальна процентна ставка», оскільки на дату укладення кредитного договору не існувало Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила). Як вказано у відповіді на відзив, за своїм змістом інформація про реальну процентну ставку та фактичне значення подорожчання кредиту є основною (найбільш важливою) інформацією для забезпечення свідомого і компетентного вибору споживачем відповідної банківської послуги (істотна умова). При цьому позивач зазначає, що у відзиві Відповідач чітко зазначив, що реальна процентна ставка за кредитним договором № MKZ7GK04400010 є більшою від процентної ставки за користування отриманими у кредит коштами. З огляду на вищевикладене, як вказує [PERSON] , у разі надання Відповідачем до укладення зазначеного кредитного договору йому повної інформації про умови кредитування (в т.ч. про реальну процентну ставку та фактичне значення подорожчання такого кредиту) він би не погодився на вказані у типовому кредитному договорі умови. При цьому [PERSON] , зазначає, що беручи до уваги, що різниця між розміром отриманого за договором № MKZ7GK04400010 кредиту (за кредитним договором - 16 669,00 доларів США, згідно додаткової угоди - 17 208,26 доларів США, а фактично через касу банку отримано 15 000 доларів США) та загальною сумою, яку за вказаним договором сплачено на користь Відповідача (51 399,80 доларів США), становить понад 36 000 доларів США, то мотиви приховування (замовчування) у даному випадку повної інформації про умови кредитування є цілком зрозумілими, оскільки у протилежному випадку він би не погодився на укладення такого договору, а банк, відповідно, не отримав такий прибуток. При цьому у відповіді на відзив [PERSON] , посилається на положення ч.1 ст. 230 ЦК України, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг». З приводу наведених Відповідачем у відзиві на позов заперечень відносно відсутності положення про інфляційне застереження, позивач зазначає, що: Позивачем не оспорюється той факт, що індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України - гривня (а іноземна валюта індексації не підлягає). Тому вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції можна тільки при простроченні грошового зобов`язання - визначеного в гривнях (постанови ВСУ від 21.12.2016 у справі № 537/5098/15-ц, від 06.06.2016 у справі № 920/1163/16). При цьому позивач посилається на положення ст.ст. 2,4 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». [PERSON] , вказує на те, що враховуючи, що кредитний договір № MKZ7GK04400010 є «валютним» (іноземна валюта індексації не підлягає), то кредитодавець (Відповідач) у такий спосіб є захищеним від знецінення грошової одиниці України. Водночас, предметом іпотеки у даному випадку виступає єдине житло позивача, оцінка якого при оформленні кредитного договору та іпотечного договору здійснена у національній валюті, у гривнях (у цінах, актуальних на дату проведення оцінки!). Тому, як вказано позивачем, положення про інфляційне застереження стосовно визначеної у гривнях вартості самого предмету іпотеки є таким, що перш за все направлене на необхідність дотримання рівноправ`я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. У супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вищезазначеного застереження та відповідних домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Як наслідок, має місце порушення вимог ст. 6 ЦК України про те, що договір має відповідати загальним засадам цивільного законодавства, до яких віднесено свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. У відповіді на відзив вказано на те, що як вже зазначалось, Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 № 15- рп/2011 у справі № 1-26/2011 дійшов висновків про те, що межі дії принципу свободи договору, закріпленого у п. 3 ст. 3 ЦК України, визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, та що зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Позивач вказує, що у відзиві на позов Відповідач також зазначає, що при укладенні Додаткової угоди від 16.10.2012 (до вказаного вище кредитного договору) жодної нової видачі кредиту у доларах США не відбулось, а мало місце лише збільшення тіла кредиту на суму 539,26 доларів США вже наявної простроченої заборгованості. Проте, за твердженням позивача, беручи до уваги зміст п. 1.1. кредитного договору вбачається, що сума кредиту станом на 21.02.2005 становила 16669,00 доларів США, а 16.10.2012, як вбачається зі змісту п. 1.1. у новій редакції, її було збільшено до 17208,26 доларів США. Так як станом на 21.02.2005 п. 1.1. кредитного договору не передбачав розміру кредиту 17208,26 доларів США, то цілком очевидним що 16.10.2012 банк фактично додатково надав кредит у розмірі не менше 539,26 доларів США (різниця між сумами), оскільки 21.02.2005 позивачу об`єктивно не можливо було надати кредит на цю суму, яка була встановлена банком тільки 16.10.2012, вже під час дії заборони на видачу кредитів у іноземній валюті, передбаченої абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у відповідній редакції). При цьому, [PERSON] , вказує на те, що відповідна Додаткова угода від 16.10.2012 (до кредитного договору № MKZ7GK04400010 від 21.02.2005) не містить жодних відомостей про те, що дана сума 539,26 доларів США (розмір додаткового кредиту) є наче б то сумою вже наявної на той час заборгованості за кредитним договором № MKZ7GK04400010. Враховуючи викладене, як вказує [PERSON] , твердження Відповідача про те, що 16.10.2012 не відбулось фактичного надання йому нового (додаткового) кредиту в іноземній валюті є такими, що не відповідають дійсності. Позивач вважає також за необхідне звернути увагу, на те що згідно п. 1.1. кредитного договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати йому готівкою через касу у вигляді не поновлюваної лінії кредит у загальному розмірі 16669,00 доларів США. Згідно нової редакції п. 1.1. кредитного договору, яка передбачена п. 3 укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем додаткової угоди від 16.10.2012 до кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати йому готівкою через касу у вигляді не поновлюваної лінії кредит у загальному розмірі 17208,26 доларів США. Проте, як вказує позивач на виконання умов вказаного кредитного договору (та додаткової угоди) Відповідачем у передбачений кредитним договором спосіб - готівкою через касу - позивачу видано готівкові кошти у розмірі 15000,00 доларів США, що підтверджується відповідними ордером-розпорядженням від 24.02.2005 та заявою на видачу готівки № 100 від 24.02.2005 (додані до позовної заяви). Інших готівкових коштів через касу ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі зазначених вище кредитного договору та додаткової угоди до нього він не отримував. Таким чином, як вказано у відповіді на відзив, враховуючи загальний розмір оплат [PERSON] , на адресу банку за кредитним договором (та додатковою угодою), про які зазначено у позовній заяві, різниця між розміром кредиту та розміром надходжень на користь Банку за кредитним договором становить 36 399,80 доларів США (від суми платежів по кредиту 51 399,80 мінус 15 000,00). Крім цього, [PERSON] вказує, що у відзиві на позов Відповідач зазначив про пропуск строку позовної давності. Дану заяву Відповідача позивач вважає безпідставною, оскільки згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання (як у даному випадку) перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (з 20.02.2015). При цьому як вказує [PERSON] , оскільки згідно ст. 257 ЦК України, термін загальної позовної давності становить три роки, а позовну заяву ним подано до суду 20.02.2018, у даному випадку відсутні підстави вважати строк позовної давності пропущеним. При цьому позивач додатково зазначив, що про порушення своїх прав (про які йдеться у позовній заяві та у відповіді на відзив) він фактично довідався після 08.06.2015 - після того, як йому стало відомо, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з нього заборгованості за вказаним кредитним договором № MKZ7GK04400010, по якому банк, всупереч вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та проігнорувавши його заяву від 22.01.2015 (з оригіналами підтверджуючих документів-додатків), не провів відповідний перерахунок кредитної заборгованості як діючому військовослужбовцю під час особливого періоду в Україні (у відповідності до п. 15 цього Закону). Враховуючи наведені факти та обставини,

Outcome: dismissed