Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-09 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Холд Груп», в якому просив визнати несправедливими та недійсними з дати укладення п.п. 6.5, 6.6, 6.8, 10.3 договору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.06.2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № НП 119/15А/01-06-21 про надання житлових та комунальних послуг, послуг із управління та обслуговування будинку, прибудинкової території та території комплексу. Позивач вказує, що зазначений договір він був змушений підписати в його первісному вигляді без будь-яких змін, оскільки, в протилежному випадку виконавець не підключав приміщення до мереж, та послуги не надавались. Відповідно до п. 6.5 зазначеного договору, було визначено, що кожен факт порушення споживачем умов цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього, фіксується шляхом складення виконавцем акту виявлення порушення, який може підписуватись за участю споживача або у випадку необхідності третіми особами. Акт виявлення порушення є підставою для нарахування штрафних санкцій, які включаються виконавцем до рахунку на оплату послуг за цим договором. Позивач вказує, що закріплене в зазначеному договорі виключне право відповідача виставити штраф в суму боргу за комунальні послуги в рахунок на оплату та у виписку по особовому рахунку, - позбавляє права позивача на врегулювання спірного питання, досудове врегулювання та захист його прав. Так, відповідачем з огляду на вказаний неправомірний пункт договору було виставлено в рахунок позивача штрафні санкції в сумі 10000,00 грн. за пошкодження пломб на приладах обліку та порушення правил проведення ремонтних робіт в сумі 20000,00 грн. Крім того, відповідно до п. 6.6 зазначеного договору, за кожний зафіксований факт порушення споживачем цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього виконавець має право стягнути, а споживач зобов`язаний сплатити на вимогу виконавця штраф в сумі 10000,00 грн., якщо інший розмір штрафу не передбачений цим договором або окремим рішенням виконавця. За умовами зазначеного пункту договору виконавець залишає за собою право своїм рішенням збільшити суму штрафу до розміру, які не зафіксовані договором та додатками, і з яким позивач не ознайомлений до укладення договору, що фактично призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Позивач вказує, що відповідач в односторонньому порядку без ознайомлення із актом та/або рішенням, яким він обґрунтовував нарахування штрафу, який не зафіксовано договором, вніс штраф в розмірі 20000,00 грн. у виписку по особовому рахунку. Крім того, позивач вказує, що відповідно до п. 6.8 договору, у випадку порушення споживачем щодо повернення виконавцю усіх отриманих карток, які забезпечують доступ транспортних засобів на територію комплексу, споживач зобов`язаний сплатити на користь виконавця штраф в розмірі 50000,00 грн. за кожну неповернуту картку. Позивач вказує на завищену суму зазначеного штрафу, що не відповідає фактичній вартості картки, а також розділ 6 не містить пунктів щодо відповідальності відповідача, що вказує на істотний дисбаланс в договірних відносинах. Також за вимогами п. 10.3 зазначеного договору за домовленістю сторін, строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних за цим договором встановлюється тривалість 10 років, що порушує права позивача, як споживача послуг, та додатково свідчить про несправедливість таких умов. Посилаючись на викладене, а також з огляду на наявність підстав для визнання недійсними деяких пунктів договору, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.09.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В жовтні 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що договір було підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивачем не було заявлено додаткових вимог щодо його умов, також позивачем частково виконувались умови договору, що свідчить про згоду позивача з умовами договору, які він оспорює. Крім того, відповідач вказує, що товариством пред`явлено до позивача вимоги про стягнення заборгованості за вказаним договором, та подача ним цього позову свідчить про бажання ухилитись від належного виконання умов договору, які позивачем виконувались з дня його укладення. В жовтні 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки, при укладенні договору позивач не мав можливості вносити будь-які корективи та пропозиції, бо в іншому разі відповідач не уклав би договір та не надавав житлово-комунальні послуги. Оспорювані умови договору є несправедливими та підпадають під дію ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також відповідачем при укладенні договору не враховані вимоги ч. 2 ст. 626 ЦК України. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2023 року, було відкладено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач, надіславши до суду відповідь на відзив, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не звертався. Представник відповідача, надіславши до суду відзив на позов, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 01.06.2021 року між ТОВ «Холд Груп» та [PERSON] було укладено договір № НП 119/15А/01-06-21 про надання житлових та комунальних послуг, послуг із управління та обслуговування будинку, прибудинкової території та території комплексу. Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, виконавець зобов`язався надавати споживачу послуги, визначені цим договором, здійснювати контроль та координацію споживача з метою дотримання споживачем норм чинного законодавства, яке регулює порядок користування приміщенням та умов даного договору, а споживач зобов`язався добросовісно споживати надані виконавцем послуги, належним чином та вчасно оплачувати надані послуги за встановленими виконавцем цінами та тарифами, у строки та на умовах, передбачених цим договором, а також проводити відшкодування виконавцю витрат на обслуговування будинку та/або комплексу. Крім того, між сторонами були узгоджені права та обов`язки виконавця (розділ 3), а також права та обов`язки споживача (розділ 4). Крім того, в розділі 5 зазначеного договору, сторони узгодили умови оплати споживчих послуг, а в розділі 6 - умови відповідальності сторін. Так, пунктом 5.4 зазначеного договору визначено, що підписуючи даний договір споживач погоджується із цінами, тарифами та витратами на утримання будинку та комплексу, розміром винагороди виконавця за надані послуги управителя будинку, розміром плати за надання послуг із організації пропускного режиму на території комплексу та розмірами штрафних санкцій, діючими на момент підписання цього договору та тими, які будуть встановлені в майбутньому. Зазначені умови договору стороною позивача не оскаржуються, однак, позивач вказує на наявність істотного дисбалансу та несправедливість умов, які закріплені в п.п. 6.5, 6.6, 6.8, 10.3 зазначеного договору. Так, відповідно до до п. 6.5 зазначеного договору, кожен факт порушення споживачем умов цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього, фіксується шляхом складення виконавцем акту виявлення порушення, який може підписуватись за участю споживача або у випадку необхідності третіми особами. Акт виявлення порушення є підставою для нарахування штрафних санкцій, які включаються виконавцем до рахунку на оплату послуг за цим договором. Крім того, відповідно до п. 6.6 зазначеного договору, за кожний зафіксований факт порушення споживачем цього договору, правил, вимог та умов, встановлених цим договором, в т.ч. додатків до нього виконавець має право стягнути, а споживач зобов`язаний сплатити на вимогу виконавця штраф в сумі 10000,00 грн., якщо інший розмір штрафу не передбачений цим договором або окремим рішенням виконавця. Крім того, відповідно до п. 6.8 договору, у випадку порушення споживачем щодо повернення виконавцю усіх отриманих карток, які забезпечують доступ транспортних засобів на територію комплексу, споживач зобов`язаний сплатити на користь виконавця штраф в розмірі 50000,00 грн. за кожну неповернуту картку. Також за вимогами п. 10.3 зазначеного договору, за домовленістю сторін, строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних за цим договором встановлюється тривалість 10 років. Позивач вказує, що зазначені умови договору порушують його права, як споживача, призвели до неправомірного нарахування штрафних санкцій, та свідчать про істотний дисбаланс договірних відносин, та позбавляють позивача належним чином захистити свої права. Крім того, позивач вказує, що фактично ним було підписано договір примусово, та він був позбавлений можливості внести свої пропозиції та/або змінити певні умови договору, що свідчить про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних умов договору. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що договір було підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Позивачем не було заявлено додаткових вимог щодо умов договору, також позивачем частково виконувались умови договору, що свідчить про згоду позивача з умовами договору, які він оспорює. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідача своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Крім того, статтею 162 ЖК України передбачено обов`язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів. Правовідносини між сторонами у даному спорі регулюються не лише зазначеними нормами чинного законодавства у сфері житлово-комунальних послуг, але і умовами договору, за якими відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати за надані послуги, а також виконувати умови договору щодо відповідальності сторін. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтями 6 та 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду, позивач вказував, що його волевиявлення не відповідало внутрішній волі при укладенні договору із відповідачем, оскільки, зазначене товариство позивачу фактично було нав`язане і договір був укладений під погрозою відмови в подальшому надавати житлово-комунальні послуги. Однак, суд вважає, що в ході розгляду справи стороною позивача достатніми доказами не доведено, що договір було укладено із порушенням його прав, в т.ч. шляхом примусу, обману, тощо. Вказаний договір було підписано сторонами по справі, що свідчить про досягнення між сторонами згоди щодо його істотних умов, та посилання позивача на те, що він був позбавлений можливості заявити про додаткові умови та/або висловити незгоду із певними пунктами договору, є недоведеними. Крім того, позивачем не надано доказів, що умови договору обмежують його права, як споживача, оскільки, в момент ознайомлення із умовами договору та його підписанням позивач мав можливість ознайомлення із усіма його умовами, в т.ч., які встановлювали умови відповідальності сторін та розмір штрафів. Так, в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону). Судом встановлено, що під час укладення договору сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх його умов, у тому числі про відповідальність сторін, встановлення фіксованих розмірів штрафів та строку позовної давності. Волевиявлення учасників правочину на час його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач погоджувався із всіма умовами договору, про що свідчить його особистий підпис. Варто вказати на те, що після укладення договору в 2021 році позивач його умови не оспорював, у встановленому порядку до відповідача не звертався із заявами про внесення змін до умов договору з огляду на їх несправедливість, а також відсутні докази про звернення позивача до відповідача із заявою про укладення договору про участь в утриманні будинку і прибудинкової території на умовах Типового договору, що свідчить про те, що позивач фактично приступив до його виконання та погодився з усіма його умовами, а із даним позовом звернувся до суду лише після пред`явлення відповідачем вимог про стягнення заборгованості. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів, які б в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про порушення відповідачем прав позивача при укладенні договору, та те, що оспорювані умови договору є несправедливим та вказують на істотний дисбаланс між сторонами, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає, що законні підстави для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору відсутні, а відтак позов є необґрунтованим, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed